Ахмет Алтан
Изневяра

Превод от турски: Панайотка Панайотова, 2012

chitanka.info

I

След това дълго мисли как един прибързан отговор може да промени живота на човека.

Скрити желания, дълго потискани от навиците и рутината, но продължаващи да се развиват и растат, неосъзнати копнежи, малки, бързо преминали недоволства, незабележимо натрупващи се досада и скука — подобно на чук, който се стоварва върху мрамора и му придава форма, влияеха върху живота й, докато накрая не реши да го промени изцяло.

А всичко започна по една толкова проста и невинна случайност. Толкова незначителна, че чак й ставаше обидно, когато си спомняше. Самата невинност дори се усъмни в себе си!

В един от онези комплекси, скрити от очите на града зад обрасли с бръшляни огради, чиито широки улици ухаеха на цветя и скъпи парфюми, поискаха да разширят детската площадка.

В един слънчев ден в края на пролетта младите майки се събраха, да решат какво да направят. Обсъждаха, спореха, накрая решиха да се обърнат за помощ към някой архитект от комплекса. Една от жените се сети, че в блока срещу басейна живее един вечно намусен архитект.

— Има ли някой, който да живее в същия блок?

С присъщата си припряност Айдан отговори: „Аз“. Ако беше се забавила с една-две секунди, може би друга някоя щеше да каже „Аз“ и тогава животът й нямаше да се преобърне наопаки, но… Айдан си беше такава — изправеше ли се лице в лице с някакъв проблем, трябваше веднага да го реши и така не остави възможност друг да изрече съдбовната дума.

— Като се прибирам, ще се отбия при него и ще говоря — каза тогава.

Събранието се разпръсна. По неделните улици цареше спокойствие, присъщо за часовете между сутринта и обяда на този ден от седмицата.

Вървеше бързо. Струваше й се, че закъснява за вкъщи. Бяха оставили Селин при майка й и заедно с мъжа си планираха да обядват в онова рибно ресторантче, в което се бяха запознали някога.

После, както винаги в неделя, щяха да се любят. Винаги го правеха и това, че предварително знаеше какво ще се случи, ни най-малко не намаляваше желанието й. Напротив, знаейки какво я очаква, ставаше по-нетърпелива. Дори можеше да се каже, че неделното любене й доставяше много повече наслада и удоволствие в сравнение с това през седмицата именно защото го знаеше и очакваше. Било защото беше припряна по душа, било защото беше амбициозна и трябваше да успее, било защото открито показваше целите и стремежите си, предварителното познаване на нещата, както коритото на буйна река, й помагаше да насочва живота си в правилното русло. Организираните и планирани предварително неща й доставяха истинска наслада, нещо като удоволствието от постигнат успех. Неочакваните обрати, изненадите, приключенията, чийто край беше неизвестен и които предизвикваха вълнение и възбуда у някои, за нея бяха плашещи, убиваха всяко желание и страст. Беше с вродено самочувствие и знаеше цената си. Нещо като сладка стафидка с шоколадова глазура. Успехите бяха нейни непрестанни спътници още от началното училище и винаги бяха подплатени с мотивация, организация и дисциплина и всяка промяна, извън този ред, правеше живота й безцветен и прозаичен. Удоволствието от живота си намираше в сигурността, а не в приключенските вълнения. Редът, който успяваше да създаде, я възбуждаше точно толкова, колкото и постигнатите успехи.

Вървеше по асфалтираната пътека между тревата и си мислеше, че ще реши проблема с площадката, и това, подобно решенията на всички останали проблеми, които беше успяла да намери до сега, я изпълваше с доволство. Почувства тялото си готово за предстоящото любене и вътрешно се усмихна на себе си.

На входа се спря и затърси с поглед името на архитекта. От толкова време живееше тук и нито веднъж не бе проявила любопитство кои и какви са съседите й, кой на кой етаж живее. Четеше редицата от табелки по звънците и търсеше Джем Къркоглу. Намери го. Значи архитектът живееше сам в един от най-големите и най-скъпи апартаменти срещу басейна. Значи беше много богат. Изпита странна смесица от уважение, безпокойство и лек срам, подобно на всички богати хора, когато срещнат по-богати от себе си.

Влезе в асансьора и натисна бутона за последния етаж. Погледна се в огледалото, пооправи бездруго подредените си коси, придърпа яката на блузата си и откопча едно копче — онова, което откриваше гънката между гърдите. Нямаше за цел да съблазнява или предизвиква мъжа. Просто се опитваше да впечатли един човек, който вече я беше впечатлил със силата, богатството и ума си. Погрешно ще бъде, ако кажем, че това беше някакво пресметнато, обмислено действие — не, просто подсъзнателна реакция на жена, леко притеснена от впечатлението, което някой е произвел у нея. Дори не си даваше сметка, че още не беше се срещнала с непознатия.

Излезе от асансьора и затърси с поглед номерата на апартаментите. Намери каквото й трябваше. Застана пред вратата и преди да натисне звънеца, за последен път пооправи косите, яката си, пое дълбоко въздух, изправи снага и позвъни.

Почака.

Нищо.

Поколеба се за миг да позвъни ли отново, или да си върви.

И точно тогава вратата се отвори и на прага й застана полугол мъж. Около кръста му беше завита хавлия. Косите му бяха мокри и той ги подсушаваше с хавлията в едната си ръка.

— Моля! Кого търсите — изрече го толкова спокойно, без да изпита никакво неудобство от създалата се ситуация.

Гласът му, стойката, това, че не се притесняваше ни най-малко от голотата си, спотаената в ъгълчетата на устните му леко ехидна усмивка, демонстративната му самоувереност, по женски фините движения на ръцете, нотките на превъзходство в гласа, погледът като на хищник, дразнеха, но в същото време бяха съчетани с премерена изтънченост и любезност.

Спокойната му самоувереност, подсказваща егоизъм и високомерие, караше хората да се чувстват неловко и да се дразнят от поведението му; изглеждаше неприятен и отблъскващ, без нито една симпатична страна, но той се държеше така, сякаш знаеше, че арогантността е чертата от характера му, която най-много се харесва на хората, и го правеше с маниер все едно, че му е вродено и че си е такъв още от люлката.

Непукизмът и безцеремонността на непознатия я накараха да се почувства неудобно. Засрами се. Нищо и никаква случка, а предизвика у нея главозамайване и причерняване пред очите както при голямо нещастие. Всъщност дори не виждаше напълно мъжа срещу себе си, но подобно на животните, които усещаха с обонянието си донесените от вятъра миризми и аромати, и тя усети отблъскващата миризма на пренебрежение и превъзходство в поведението му. През мъгла пред очите й се мяркаше тялото му като на плувец — широки рамене, тънък кръст. Подразни се, че тялото й, готово да се люби с друг, изпита интерес към голотата насреща.

Чувстваше се виновна — поради вечната си привързаност посети един непознат, без да го уведоми предварително, обезпокои го по никое време, изкара го от банята. Срамуваше се и се гневеше на себе си. И възпитанието, което беше получила като дете, и присъщите й подреденост и планираност я караха да се срамува, да се чувства виновна, че е нарушила правилата. Ядосваше се на себе си, но и на мъжа — също.

Мъжът пред нея стоеше полугол, с хавлията около кръста. Айдан не знаеше как и накъде да гледа, а това още повече я объркваше и ядосваше. По нищо не личеше непознатият да е обезпокоен или притеснен от ситуацията, но Айдан се чувстваше виновна, че поради припряността си направи нещо нередно, и се срамуваше от това.

Всичките тези чувства — срам, обърканост, яд — на вълни, на вълни се надигаха в нея и връхлитаха лицето й. Погледът й се местеше от точка на точка, миглите й неспокойно се спускаха и повдигаха и подобно на перде, с което си играе вятърът, по лицето и потрепваха и се сменяха различни изражения.

Душевното състояние на Айдан не остана скрито за мъжа. Гледайки потрепващите мускулчета на лицето й, си помисли дали може да завладее тази жена? Просто ей така — с голотата си, с тялото си, с мъжкото си излъчване да й завърти главата? И не толкова от лошотия, колкото да поглези мъжката си гордост, да докаже неотразимото въздействие на голото мъжко тяло върху женската психика. Ако в този момент някой му кажеше: „недей, това, което правиш, е лошо и неморално“, навярно щеше да се изненада. И през ум не му мина да прави лошотии. До ден-днешен на никого не беше причинил зло. Не беше такъв човек. Що се отнасяше до неморалното, с него не беше много наясно. Много отдавна по категоричен начин беше отделил себе си от околните. Отдавна не го вълнуваше какво говореха за него. Нито се опитваше да постъпва според моралните норми на обществото, нито пък се опитваше да извърши нещо неморално.

Всъщност не само любопитството беше причина да се впусне в тази игра. Под маската на любопитството се размърдваше и надигаше едно друго, по-просто, но много по-страшно чувство: желанието да открие нещо ново. От малък си беше такъв, все търсеше нещо ново. Не знаеше какво именно, но го правеше и в този си стремеж беше готов да опропасти както своя, така и живота на останалите.

Айдан с мъка се овладя и измърмори нещо като:

— Извинете ме за безпокойството. Дойдох в неподходящо време.

Джем се опря с рамо о рамката на вратата, леко изнесе единия си крак напред, присви го в коляното и набързо завитата около кръста хавлия се разтвори леко и откри вътрешната част на бедрото, нагоре към слабините. Това не убягна от погледа на жената. Разбра го, защото тя рязко вдигна глава и го погледна в лицето.

— Нее, не сте ме притеснили — за миг направи пауза и продължи, — приличам ли ви на човек, който се притеснява?

От наглостта на мъжа на Айдан й се догади. Търсеше думи, с които да му отговори:

— Мисълта, че съм ви притеснила, ме кара аз самата да се притеснявам.

— Не виждам нищо притеснително… Моля, заповядайте вътре, тъкмо и аз ще се облека.

— Няма нужда. Ще ви се обадя по-късно по телефона.

— Казах ви, че не сте ме притеснили.

— Аз пък ви казах, че аз се притеснявам… Няма значение, по-късно ще се чуем.

Айдан бързо се обърна и вървейки към асансьора, чу гласа на мъжа:

— А за какво всъщност дойдохте, какво щяхте да ми кажете?

Натисна бутона на асансьора и без да се обръща, отговори:

— Във връзка с детската площадка ви потърсих.

Мъжът не успя да прикрие изненадата си:

— За детската площадка ли?

Чувайки това, за пръв път, откакто беше тук, Айдан се почувства спокойна.

II

Ако беше възможно по някакъв начин да виждаме всички неочаквани и без видима причина промени в душите на близките си — изблик на чувства, после спадове, ако можехме да проникваме в дебрите на съзнанието им и да откриваме скритите в потайни кътчета съкровени желания и копнежи, то навярно бихме почувствали страха на горкия рибар, пред когото изведнъж от дълбините на спокойното море изскача страшно морско чудовище. Щяхме да настръхнем. Но един човек никога, абсолютно никога, не може напълно да опознае друг човек, независимо колко са близки. Между двама души винаги остават тъмни, прикрити места. Както ние никога не се разголваме напълно пред другите, така и те никога не ни се разкриват напълно. Ако знаехме това, щяхме да се чувстваме много самотни на този свят. Когато чуем гласа или видим лицето на най-любимия си човек, този с когото се знаем от години, с когото споделяме най-интимните си мисли и чувства, дори тогава ще си мислим: „Как е възможно да сме си чужди“ и тази мисъл ще ни мъчи и няма да ни дава покой. Ако знаехме това, и след най-кратката раздяла с най-близките ни хора непременно щяхме да се обръщаме към тях с въпроса: „Кой си ти?“

Ако Халюк можеше да разбере динамиката и непрекъснатата изменчивост на човешките чувства, той, който правеше най-малко две мозъчни операции на ден, чийто скалпел уверено минаваше през онова сиво мозъчно вещество, което прави човека човек, който знаеше всичко за мозъка с всичките му клетки, неврони и ганглии, навярно щеше да се зачуди как е възможно да бъде толкова далеч от невидимата материя на чувствата, но… Халюк не разбираше това.

Възстановяваше разкъсани мозъчни съдове, почистваше съсирената кръв между гънките на мозъка, премахваше злокачествени аневризми, отделяше туморите от здравата мозъчна тъкан и колкото и странно да изглеждаше, чувствата, продукт от дейността на този същия мозък, не го интересуваха толкова, колкото мускулната тъкан. Тази странна структура, наречена мозък, която с дейността си ни караше да й се дивим всеки ден, ни най-малко не привличаше вниманието му с продукта си, наречен чувства. Може би защото професията му беше свързана с това, да отстранява и поправя соматични нарушения в мозъка, те му бяха по-близки — психичните процеси в него му се струваха по-далечни, а може би и по-маловажни.

Чувствата не го вълнуваха твърде, но не беше безчувствен човек. Може да се каже, че обичаше жена си и детето си до лудост. Работата и семейството — двете любови, които образуваха основната ос в света на емоциите му, бяха строго разграничени и разделени помежду си — всяка със свое място, и той се чувстваше щастлив в този си свят. И май тези две неща бяха всичко, от което се интересуваше в живота.

Ако ушите на Халюк бяха чувствителни колкото ръцете му, които сигурно и с точност до десета от милиметъра изрязваха тумора, без да наранят здравата тъкан, навярно щеше да усети леката грапавина в гласа на жена си, когато ей така просто я попита:

— За какво се събирахте?

— За детската площадка. Решихме да я възложим на един архитект от нашия блок. Отбих се да говоря с него.

Но, уви! Ушите на Халюк не бяха толкова чувствителни!

Никога не обръщаше внимание на интонацията, погледите, начина на говорене на жена си. Слушаше я, но чуваше само думите. А в думите на Айдан, както в тези на повечето, а може би и на всички жени, се криеше определен подтекст, който мъжът трябваше да открие. До ден-днешен Халюк не беше успял да го направи. Ако в този момент се намереше някой, който да му каже: „В думите на жена ти се крие това и това“, той щеше да разбере какво се опитват да му кажат, но вероятно отговорът му щеше да бъде: „Нямам време да си играя на гатанки“ или „Ако Айдан иска да ми каже нещо, ще ми го каже направо, открито.“ В голяма степен „глухотата“ му се дължеше на безрезервното му доверие в Айдан. Вярваше на жена си и беше сигурен, че тя няма тайни от него.

Влезе у дома. Мъжът й спокойно продължаваше да чете вестника; дъщеричката веднага се спусна към нея — „Мамо, написах си домашните“; жената, която й помагаше в домакинството: „Приготвила съм всичко за вечерята, трябва само да го претоплите“; малко помпозните мебели, които беше избирала един по един, я накараха да се почувства сигурна и спокойна. Сега си даде сметка колко напрегната е била след срещата с онзи мъж.

Обичайната обстановка вкъщи — да облече Селин, да подкани Халюк — „Ако искаш, започни да се приготвяш, майка ми ни чака“, прибирането на нещата в хладилника, мисълта какво ще облече, лекото раздразнение, че мъжът й още се помайва, усещането, че всъщност тя ръководи нещата у дома, първите топли слънчеви лъчи през прозореца — всички малки, но много важни подробности, събрани на едно място, се превръщаха за нея в добре защитено убежище. Забрави за срама и неудобството преди малко, дори арогантността на мъжа забрави. Обичайните домашни грижи изместиха в периферията на съзнанието й незначителната случка, която я беше наскърбила днес. Ако беше оставила всичко ей така, може би никога повече нямаше да се сети за онзи мъж.

Тримата заедно излязоха от къщи.

Светофарът на ъгъла на широкия булевард светеше червено. Една тумба деца, облечени в развлечени фланели, със сплъстени коси и неумити лица, с дръзки и нахални от беднотия очи, като мътна вода се шмугнаха между колите и се нахвърлиха да бършат стъклата. Размахваха мръсните парцали в ръцете си и същевременно се блъскаха едно друго с костеливите си лакти — всеки искаше да запази за себе си евентуално подадените през прозореца пари. Бяха започнали живота си с поражение и никога нямаше да станат победители. Бяха загубили и детството си. И бедността им, и нахалството им будеха съжаление.

Вперил поглед напред, Халюк чакаше да светне зеленото — все едно не забелязваше мърдащите от двете страни на колата деца.

Айдан гледаше децата, сякаш търсеше някого. По-напред видя едно малко синеоко момиченце. По черното му от мръсотия личице се спущаха две бели пътечки — скоро бе плакало. Стоеше подпряно на стълба, далеч от останалите деца. Може би се срамуваше да проси, а може би не му достигаха силите да се преборва с останалите. Сините му очи гледаха унесено. Слабичкото му лице ги правеше да изглеждат още по-големи.

Айдан го повика с ръка. Момиченцето веднага се стрелна към колата. Извади от чантата си пари и му ги подаде. Халюк, без да се обръща, я наблюдаваше в огледалото.

Момиченцето смутено и щастливо взе парите и се отдалечи.

— Освен, че облекчават съвестта ти, за какво друго мислиш, че ще послужат тези пари — докато казваше това, Халюк не откъсваше поглед от светофара.

Това и други подобни изречения понякога дразнеха Айдан.

Не я дразнеха думите, по-скоро се дразнеше на това, че някой се опитваше да се намеси във вътрешния й свят, в мисли и чувства, които пазеше само за себе си и които никога с никого нямаше да сподели.

Можеше да изглежда глупаво и безсмислено, но малкият жест, който правеше на бедното дете, я караше да си мисли, че Бог ще закриля дъщеричката й, която бе имала шанса да се роди в богато семейство. Правеше това в името на собственото си дете. Всъщност неправилно е да се каже, че го мислеше точно така — това не беше ясна мисъл, не можеше да се нарече и чувство — нито чувство, нито мисъл. Бе попречила на чувството да се превърне в мисъл, изпитваше някакво интуитивно удовлетворение и го къташе дълбоко в гънките на душата си.

Подобно на това чувство и отношението й към Бога беше неясно и неопределено — нямаше име. Не говореше за него. Не беше уверена, че Бог съществува, но и не отричаше съществуването му. Не се молеше, но понякога сутрин преди да отиде на работа, когато обличаше детето или когато на закуска татко и дъщеричка се шегуваха помежду си, усещаше пърхащите крила на щастието около себе си. Тези малки, почти незабележими за останалите, нещица я просълзяваха и я караха да благодари на силата, която й ги даряваше.

Не обичаше да се говори и спори по тази тема, самата тя някак неусетно се опитваше да я подмине. Това бяха много лични неща. Страховете, които пораждаше мисълта за неуспех, я караше да почита нещо, което не можеше да назове с конкретно име. Не понасяше споровете и критиките по този въпрос и ако някой се присмиваше на това, както понякога го правеше Халюк, дразнеше се. Нямаше логично обяснение. Но беше доволна, че в живото има неща, които са извън човешкия разум и логика.

Що се отнасяше до Халюк, за него нищо извън разума не съществуваше. Не приемаше нито една мисъл или чувство, които не могат да бъдат обяснени по пътя на логиката. За него животът беше една географска карта с точно и категорично очертани граници. Живееше живота си по права линия и се отнасяше с насмешка към всички зигзаги, неизвестности, съмнения, предчувствия, интуиции и страхове.

Когато ставаше въпрос за успехи и правилни логични решения, двамата мислеха еднакво. Бяха истински приятели, подкрепяха се, изслушваха се, всеки се съобразяваше с мнението и ума на другия, но когато се отнасяше за неща извън разума и логиката, тогава Айдан се чувстваше самотна. В нея живееха някакви неясни съмнения, усещания, които не бяха се превърнали в чувства, предчувствия, които не можеше да назове по име — подобно на призрак, витаеха около нея. Айдан се луташе между тях, не ги споделяше с никого, но понякога се натъжаваше и се затваряше в себе си като изоставено, самотно дете. Много й се искаше да сподели това с мъжа си — може би нямаше да прогони призрака, но определено щеше да се почувства по-добре.

Насмешката в погледа на Халюк и укорът в думите му за дето даде пари на момиченцето, я ядосаха, но си замълча. Не отговори нищо, не се защити, просто погледна навън през прозореца и изчака случката да бъде забравена. Така гневът й се пренесе на онова място в душата й, където, затворени в плик, се спотайваха и други забравени по-предишни раздразнения и гняв, на които също не беше дала външен израз.

Когато оставиха Селин при майка й, гневът на Айдан напълно бе преминал.

Седнаха на простата дървена маса без покривка. Обичаха малкото рибарско селце. Морските вълни леко се плискаха о брега и монотонният им шепот създаваше усещане за спокойствие и свежест. Хълмовете на отсрещния бряг стояха притихнали. И най-неспокойните души намираха тук мир и покой. Ресторантчето беше едно от малкото неща, които ги свързваха с младостта, от която дните, успехите, нарастването на банковата им сметка ги отдалечаваха. Бяха доволни от себе си — от живота си, от социалното си положение, от богатството си. Не искаха това да се промени — не искаха да се върнат старите дни, но все не успяваха да се откъснат напълно от времето, когато всичко това им бяха само мечти. Изпитваха тиха носталгия по онова време и това място, където бяха останали спомените им, им действаше успокояващо.

Спомняйки си младостта, сегашните им успехи изглеждаха още по-значими. Връщането в онези дни, когато бяха в началото на пътя си, им показваше колко много са извървели, колко много са постигнали, караше ги да се чувстват горди и щастливи, че са успели сами, без да има от какво да се срамуват. За разлика от много други бяха влезли през парадния вход и бяха посрещани с аплодисменти. Сега на мястото на отиващата си младост щяха да сложат постигнатите си с чест победи. Не бяха си губили времето. Бяха доволни. Хубаво им беше да виждат това.

Опряна на потъмнелия от годините дървен парапет на терасата, Айдан гледаше морето. Малки рибки непрекъснато се стрелкаха насам-натам — отиваха някъде, после ненадейно се връщаха. Гладката водна повърхност пречупваше слънчевите лъчи и те чертаеха блестящи разноцветни черти по плоските камъни на дъното.

Халюк поръча обяда. Айдан го погледна и по изражението на лицето му разбра, че се готви да й каже нещо важно. Халюк се пресегна, взе филия хляб от панерчето. Отчупи залък. Айдан мълчеше. Беше се научила, че в такива моменти трябва търпеливо да чака.

Най-сетне с тон, сякаш говореше за нещо обикновено, Халюк изплю камъчето:

— Главният лекар напуска.

Айдан нищо не каза. Чакаше го да продължи.

— В мое лице виждат една от възможните кандидатури.

Айдан не можеше повече да се сдържа:

— А другите кои са?

Халюк се усмихна.

— Тарък Пънаргил от кардиологията.

Замълчаха. Така, както само мъж и жена могат да замълчат и само по погледите да разберат мислите, чувствата, опасенията, желанията си.

Името, което спомена Халюк, не беше за подценяване — един от най-добрите лекари в болницата. Това, което беше Халюк за неврохирургията, същото беше и другият за кардиологията. Беше завършил в един от най-престижните американски университети, баща му също беше известен лекар. Известно време стояха, без да говорят. Подобно на всички успели хора, знаещи цената на успеха, изпитваха уважение към успехите и на останалите. Да уважаваш чуждия успех, да го оцениш по достойнство, значеше да цениш и пазиш и собствените си постижения.

Айдан внимателно изрече:

— Но ти си в болницата от преди него.

Халюк отново се усмихна.

— Мисля, че моите шансове са по-големи от неговите — погледна жена си в очите и продължи: — Но не мога да реша… Стана ли главен лекар, това значи, че няма да имам време да оперирам.

Айдан пое дълбоко въздух.

Две напълно противоположни, но еднакво силни чувства се изправиха едно срещу друго в нея: като съпруга много искаше мъжът й да постигне нов успех, да стане главен лекар на една от най-големите болници; като жена обаче не можеше да забрави усещането, което изпита, когато преди много години за пръв път го видя пред вратата на операционната. Беше облечен в традиционните зелени дрехи, маската се бе смъкнала под брадата му. Изглеждаше уморен, но доволен. Погледна я в очите и уверено изрече:

— Ще се оправи!

Гласът му прозвуча силен, убедителен, от него се излъчваше някаква божествена сила. В този момент Айдан почти физически бе привлечена от тази сила. Никога, никога след това, нито за миг не забрави чувството, което изпита тогава. Сякаш Бог изпращаше единствено само за него, за неговите сръчни ръце, призвани да оперират човешките мозъци и да ги спасяват от болестите, един особен лъч светлина, който го правеше да изглежда омагьосващ в зелените операционни дрехи и го отграничаваше от всички останали простосмъртни. Цялото му поведение внушаваше увереност и сила, пред които и смъртта би се стъписала. Под отреденото единствено за него божествено сияние изглеждаше величествен и малко плашещ. Да се докоснеш до него, значеше да докосваш живота; като омагьосващ със силата си щит срещу всички беди на света, включително и смъртта.

Винаги, когато в присъствието на приятелките й Халюк седеше мълчалив и безучастен към нещата, които си споделяха, когато не беше прав, а упорстваше да се защити повече, отколкото трябва, когато в присъствието на някой по-галантен мъж изглеждаше леко недодялан, Айдан си спомняше онзи миг, в който го видя пред вратата на операционната, озарен от божествена светлина. Тогава болката от чуждите думи, погледи, насмешки веднага изчезваше и Айдан вярваше, че нейният мъж е по-значим от всички останали. С времето вярата й остана непоклатима. Споменът за онзи пръв миг, когато се срещнаха, присъстваше и в сексуалния им живот. Айдан се възбуждаше от силата, увереността, независимостта, недостижимостта в излъчването му тогава и подобно на средновековна жена, готвеща се да се принесе в жертва на бога, като в свещенодействие започваше да се люби.

Халюк я погледна — търсеше помощ, сякаш тя трябваше да реши. Но… трябваше да си реши сам и да я избави от противоречията й. Всъщност жената в нея май беше по-силна и държеше страната на доктора пред вратата на операционната, но беше по-плаха и се спотайваше по-дълбоко, за разлика от съпругата, която търсеше повече показност и в желанието си да бъде съпруга на главен лекар, потискаше „женското“ да се прояви по-ясно и категорично. Айдан никога, на никого, дори на себе си, нямаше да го каже, но когато Халюк каза: „Не мога да се откажа да оперирам, не мога да оставя болните си“, това, че пренебрегваше длъжността главен лекар, че вярваше в таланта и в способностите си и беше готов да убеди и останалите в това, усещането, че беше решил, без да се посъветва с нея, това, че новината дойде неочаквано и я свари неподготвена, в този момент съпругата надделя. Може да се каже и така: все едно, че женското начало в нея изгаряше от желание да се люби, но се срамуваше да изрази желанието си и да подтикне към него.

Погледна Халюк. Лицето му не изразяваше нищо определено — безизразно и объркано — това за Айдан беше достатъчно. Вече знаеше, че мъжът й иска да стане главен лекар, затова се опитва да прикрие желанието си. Мъжа под божественото сияние пред вратата на операционната го нямаше. Беше изчезнал. Сега пред нея седеше един обикновен, земен, обладан от малки желания, човек. Онзи омагьосващ, предизвикващ възхищение, мъж, който черпеше силата си направо от бога, го нямаше. На негово място бе дошъл един, който, загърбвайки таланта си, искаше да стане главен лекар.

Айдан се почувства обидена, че Халюк бе загубил ореола си. Опитвайки се да скрие разочарованието си, попита направо:

— Искаш да станеш главен лекар, нали?

Гласът на Халюк прозвуча по-уверено:

— Такова предложение не може лесно да се отхвърли, Айдан.

Това, че мъжът й се отказваше от таланта и уменията си на оператор в името на един друг, не толкова важен, но по-набиващ се в очи и изглеждащ по-престижен успех, я подразни. Ядоса се, но бързо потисна гнева си:

— Прав си. Не е лесно решение. Сигурна съм, че ще избереш правилното решение. Което ще е по-добро за тебе.

— Както и да е… Има още време… Ще го мислим…

Продължиха да се хранят мълчаливо. Въпреки противоречията, които ги измъчваха, и двамата предчувстваха радостната тръпка от новия успех, който чукаше на вратата им. Постепенно ги обхвана желание да успеят отново и да покажат това открито пред всички.

Жената в Айдан, обидена и наранена, че мъжът не взе това решение, което й се иска, бавно се сви и пусна пред себе си съпругата, която обожаваше успехите и славата.

Зареяли погледи в безкрайната синева на морето пред себе си, заслушани в монотонната песен на прибоя, изпаднаха в сладки планове и мечти за бъдещето си. Постепенно съмненията им, разочарованията им отстъпиха място на мечтите. Мисълта за новия успех подобно на упойващ аромат замайваше главите им.

Без да си кажат нищо, май бяха стигнали до решението. Докато Халюк наливаше последното вино от бутилката в чашите, Айдан, присвила очи, го гледаше.

— Хайде да си ходим вече…

Поради вроденото „женско“ начало, което носеше в себе си, случваше се Айдан да изпадне в противоречия с околните — имаше си свои мерки за света — казано накратко — истинската й природа, прозорливост, ум се бяха кръстосали с увереността на победител, внушена й от семейството, така че почти винаги успяваше да постигне своето.

И което беше най-странното, макар и да усещаше понякога в себе си „боричкания“ между чувствата си, никога, нито за миг, не бе се замислила, че понякога такива противоречия съществуват между „вроденото“ и „придобитото“ в нея. След едно такова кратко спречкване, наученото отпосле взимаше връх — успяваше да се покаже естествено и желано, а истинските желания се скриваха като нещо фалшиво, нереално, нездраво и за кратко време биваха забравени. Искаше умът й, красотата, успехите, мъжът й, детето, семейството й да бъдат харесвани. Желанието да бъде харесвана дотолкова се беше вселило в нея, че тя бе започнала да гледа на себе си с очите на околните — как ще погледнат, какво ще кажат. „Какво ще кажат околните“ почти винаги заставаше пред собствените й желания, но Айдан никога не бе се упреквала за това. Беше истинско чудо, че не осъзнаваше острите противоречия между вродените желания и приетите норми и това, че приемаше надделялото за правилно, й помагаше да се чувства щастлива и в хармония със себе си. И това чудо, което я правеше глуха и сляпа за чувствата, черпеше сила от успехите й. Беше успяла жена. Бе платила за това, отказвайки се от желанията си, и тази цена не й се струваше висока. Успехът за нея беше както способността да се справя с трудностите в живота, така и умението да държи заключени чувствата и желанията си, и тя вече не виждаше разликата между едното и другото. Може би никога не беше я виждала.

Когато пристигнаха в комплекса, наоколо беше тихо. Под залязващото слънце паркингът изглеждаше необичайно празен — като че всички бяха заминали. Високите блокове хвърляха тъмни сенки върху все още горещия асфалт. Човек тръгваше към тях, но попаднеше ли в сянката — настръхваше — не можеше да разбере изведнъж горещо ли е или хладно. Неясното усещане за прохлада, празният паркинг, спуснатите щори, като че искаха да й напомнят за истинското усамотение, което я очакваше след малко. Подействаха й възбуждащо.

Влязоха вътре и Айдан зави по коридора към спалнята. Халюк бавно тръгна към салона и една по една спусна щорите — нещо като добре заучен ритуал. Затваряха всички врати към света, а също и тези вътре в себе си. Както всяка неделя, и този път им предстоеше да изживеят същото удоволствие, на същото място, със същата сила.

Халюк седеше върху фотьойла в салона, когато дочу потракването на токчетата на чехлите й в спалнята.

От това потропване като че към всяко кътче на къщата хвърчаха искри и подобно на тънки иглички се забиваха в него. Всичките му усещания и мисли се притъпяваха, освен едно — желанието му да се люби. Халюк знаеше какво ще види след малко.

В рамката на вратата с прозрачна, едва стигаща до слабините й нощница, със сатенени чехли в същия свят, стоеше Айдан. Под нощницата беше гола. Зърната на гърдите й и кестенявите косъмчета под гладкия й корем прозираха като три черни точки.

Халюк стана и тръгна към нея. Айдан нищо не каза. Обърна се, и бавно, бавно запристъпва към спалнята. Халюк вървеше с нейното темпо. Нощницата свършваше точно до началото на бедрата й, които възбуждащо се поклащаха. Вървеше след нея хипнотизиран, подобно на кобра, следваща движенията на свирката пред себе си. Не виждаше нищо друго, освен мястото, докъдето свършваше нощницата.

Боготвореше тялото на жена си, прекланяше се пред него, както дивите племена пред идолите си. Това беше някаква сексуална зависимост. Много жалко, но тази привързаност, която би могла да бъде здрава основа на всяка истинска и трайна любов, Халюк бе превърнал в нещо като милостиня — никога, извън времето, когато се любеха, не съумяваше да я превърне в закачка или в забавен флирт — например двусмислено леко намигване по време на многолюдно събиране като намек за любене или скрито от очите на останалите докосване. Винаги беше готов да се люби с жена си, но не съумяваше да превърне желанието си в ненаситна похот и страст. Подобно на добре дресиран кон, който хукваше, щом му подсвирнат, и той се втурваше след жена си винаги когато го повикаше, но извън това си оставаше на манежа — тичаше в галоп, изправяше се на задните си крака, но и през ум не му минаваше да ги превърне в част от любовната игра.

Както бе казала веднъж Айдан — в него имаше една „обикновена необикновеност“. Геният от операционната зала проявяваше необикновеността си в миговете, когато се любеха, но след това ставаше обикновен. Тази му особеност караше Айдан да се чуди, а понякога и малко да съжалява.

Ето и сега пристъпваше след жена си, изгарящ от възбуда и желание. Може и да е трудно за вярване, но след толкова години брак все още трепереше от вълнение. По челото му избиха ситни капчици пот. Изпитваше мощно желание да се люби, но никога през годините не успя да превърне това си желание в дива, яростна, необуздана страст.

В спалнята започнаха да се целуват. Айдан го беше научила да се целува така — с език, да смуче устните на жена си и да се оставя и тя да прави същото с неговите. Целуваха се сладострастно, изпитвайки удоволствие от това. В същото време Айдан го събличаше.

Когато остана гол, Халюк повали жена си върху леглото. Внимателно избута прозрачната нощница нагоре и започна да я целува по корема. После се плъзна надолу и лицето му доближи слабините й. Леките докосвания на езика му накараха Айдан да потрепери. Много обичаше това. Примираше от удоволствие, когато езикът на Халюк шареше между гънките, но въпреки това не можеше да му се отдаде изцяло. Боеше се, че за мъжа й това не е толкова приятно, че всеки момент може да се откаже да го прави. Мисълта, че може да му омръзне и да спре, държеше съзнанието й будно и й пречеше да се отпусне и да изживее насладата до край.

Хвана главата на Халюк с ръце „Ела“ и го притегли към себе си. Халюк, без да се противи, плъзна тялото си нагоре по нейното. Айдан сви краката си в коленете и се изтегли назад. Когато устните им се срещнаха, двете тела се бяха покрили едно друго и се бяха слели в едно напълно. И двамата се оставиха на удоволствието, което ги теглеше към себе си подобно на огромна черна дупка. Въпреки страстта си да се люби, Халюк винаги го правеше внимателно — никога не си позволяваше да бъде груб или да направи нещо, което да причини болка на Айдан. Никога не стискаше и мачкаше, винаги само я галеше.

Не разговаряха, когато се любеха. Заедно с ускореното им дишане се чуваха само тихи стенания и шумоленето на чаршафите. От време на време се чуваше едно сподавено: „Ах, Айдан“ или „Ах, Халюк“.

И двамата заедно приближаваха към онзи момент. Навиците, изградени през годините, им помагаха да се нагаждат един към друг и да усещат приближаването му — това придаваше допълнителна сила на удоволствието им.

Когато, забила нокти в гърба на Халюк, Айдан крещеше „Хайде! Хайде!“ и тъмнината, подобна на тази на границата между живота и смъртта, ги обгърна отвсякъде — дъхът им секна, не бяха на себе си, после, с подобно на болка удоволствие, усетиха телата си и изпитаха фойерверка от наслада, който изригна в тях.

Когато Халюк се отпусна до Айдан, все още беше задъхан. Известно време остана така, после стана и облече халата си. Целуна жена си, която се протягаше сладко, сладко като коте в леглото.

Излизаше от стаята, когато чу гласа на Айдан зад гърба си:

— Ела…

Халюк се върна при нея, Айдан го целуна още веднъж. Беше доволна от живота си. Чувстваше се подмладена, разхубавена, жизнена. Усещаше тялото си олекнало и това я изпълваше с доволство. Беше щастлива.

III

Още веднъж с мъка се върна към случилото се. Мислеше си, че бе отишла случайно на басейна, но дълбоко в съзнанието й имаше едни други думи и картини, които се надигаха отделно и независимо от останалите. Един ден преди това излезе от работа и отиде в козметичния салон. Направи си коламаска.

— Внимавай, че утре ще ходя на басейн — каза на момичето.

Уж не беше планирала да ходи на басейн, а се оказва, че беше се готвила. Не се замисли много, много върху това противоречие, вярваше, че е права и че случилото се е просто някаква поредица от случайности.

Не осъзнаваше, че виждайки истината, не беше й повярвала. Продължи да си мисли така. Беше свикнала с противоречията и всеки път им придаваше форма и смисъл, каквито на нея й се искаха, но в един момент си помисли дали наистина няма нещо, което да крие от самата себе си. Дали дълбоките тъмни места на съзнанието й не крояха планове, които оставаха скрити от ясното съзнание? Дали не носеше в себе си един друг човек? Дали последвалите събития не бяха планирани именно от този втори, тъмен, скрит за очите човек?

Още веднъж си припомни всичко, опитвайки се да открие следите на тъмния човек, но или той много умело успяваше да се скрие, или светлата страна на съзнанието, предчувствайки горчивата истина, се опитваше да избяга от нея и й пречеха да открие следите.

Към мъката и срама, които изживя, се прибави и съмнението. „Другата жена вътре в мен дали ще се появи отново? Кога ще ме завлече отново към пропастта?“ Въпреки всичко все още продължаваше да вярва, че тогава бе отишла на басейна случайно, без предварително да го обмисля. Странните черти на човешката душа, противоречията, неясните неща бяха излезли на повърхността и съзнанието, опитвайки се да спаси господаря си от бъркотията, сговорчиво приемаше някои лъжи, правеше се, че не забелязва истините, или ги отричаше.

Връщаше се към миналото, бавно пристъпваше между руините, останали от тогава, и изпитваше огромно съжаление за случилото се, но заедно с това не можеше да отрече, че въпреки съжалението изпитваше и доволство, че е отмъстила на себе си или на някой друг за нещо. В цялото това нещастие никой не би предположил, че е възможно да се открие нещо хубаво. Без друго на никого не се опита да го обясни. Към множеството си тихи тайни прибави още една.

Поредицата от необясними, странни и горчиви моменти, които преживя, може би не бяха чак толкова свързани с отиването й на басейна, но и тя, подобно на повечето, които отиваха там, се вълнуваше от въпроса: мислеше ли си, или не, че онзи нахално-дързък архитект я наблюдава през прозореца си, и дали е искала, или не да му се покаже гола?

Айдан беше уверена, че през този ден не беше й минавала подобна мисъл. Но кой знае, може би се лъжеше. Може би бе изпитала такова желание, но го криеше сама от себе си. Никой, никога нямаше да научи истината…

На следващия ден сутринта след онзи четвъртък й предстоеше събрание с американското ръководство на банката. И тя подобно на другите заместници на генералния директор бе взела цял куп папки у дома с намерението да работи. Беше един от онези пролетни дни, ухаещи на рози и ангинар[1], които карат човек да се чувства в особено настроение. След като Халюк замина на работа, а Селин на училище, затвори се в работната стая и до обяд, без да се разсейва, работи усилено. Прегледа всички рапорти и справки, може да се каже, че ги научи наизуст.

Дисциплината и умът й не бяха тайна за никого — всички ги знаеха. Благодарение на тях за кратко време успя да се издигне от шеф на трезора до заместник на генералния директор. За разлика от суховатостта и твърдостта на мъжете началници в работата си, успешно използваше женска топлота и толеранс и по този начин правеше подчинените си съпричастни към своите успехи. И преди, и сега винаги отдаваше дължимото на колегите си и пазеше правата им. Благодарение на ума и чувството си за мярка не изкарваше на показ егоизъм и амбиции, опитваше да се хареса на шефовете, но не се отказваше и от обичта на подчинените си. Тази стратегия й помогна да започне много бързо започна да се изкачва по служебната стълбица.

Хесна ханъм й донесе обяда в стаята. Хапна и отново за последно разгърна папките — нямаше пропуски. Трябваше само да си вземе някои бележки. Дали защото й стана горещо, или защото слънцето по-ярко блестеше в прозореца, или защото звукът на прахосмукачката, с която Хесна ханъм чистеше в салона, я подразни, но реши да свърши това край басейна. Знаеше, че по това време там все още няма много хора. Може би й се бе приискало да се покаже пред американците леко загоряла, кой знае… А може би бе решила да се самонагради за добре свършената работа.

Шезлонгите, с бели дюшеци върху тях, бяха подредени около басейна, а жълтите чадъри — затворени. Нямаше никого. Остави папките върху ниската масичка до шезлонга и се изтегна по бански върху него. Имаше хубава фигура. Понякога съжаляваше, че трябва да крие тялото си като на младо момиче под костюми, дебели фланели и панталони. Случваше се, когато беше вкъщи, да й се прииска да изкара на показ това богатство и да види възхищението в очите на околните. Нещо като желанието и невъзможността да споделиш с някого скъпа, но крадена картина. Беше наясно с това си желание, но се шегуваше с него. Вярваше, че всяка хубава жена изпитва желание да се показва. Понякога, когато се събираше със съученичките си от гимназията, се шегуваше с това:

— Всички сме малко нещо ексхибиционистки по душа! Ако ни оставят, току-виж сме се съблекли ей там! — казваше и се смееше от сърце.

Слънцето топлеше приятно. Затвори очи. Ръката й докосваше бетона долу. Хладината му се разля по тялото й. В този момент като че всичките й мисли течаха и изтичаха от ръката й към бетона. Почувства се олекнала. Приспа й се.

Беше почти задрямала, когато през затворените си клепачи усети, че слънцето към лицето й се загуби. Сепнато отвори очи. От изпъкналостта в тесния черен, малко демоде, бански пред очите й разбра, че принадлежи на мъж, а после видя и снажното тяло на плувец. Несвикналите със светлината й очи в първия миг не можаха да различат лицето на мъжа. Лицето като че се размиваше в яркото слънце.

Поизправи се върху шезлонга и в един миг позна тялото, а след това и лицето върху него. Архитектът. Чертите му бяха по-ясно изсечени, отколкото си спомняше — можеше да се каже красиво лице.

— Здравейте… Айдан ханъм, нали? Миналия ден се отбихте при мене…

Много добре си спомняше какво бе почувствала в онзи ден към мъжа, който сега й говореше така, все едно се боеше да не допусне грешка. Въпреки многото объркани чувства в душата си ясно си спомняше онова чувство. Подразни се, че я притеснява и изпита отвращение към изпъкналостта в тесния черен бански, която стоеше почти до нивото на лицето й. Може би това, което я ядоса, беше именно наглостта, с която демонстрираше мъжествеността си под прилепналия бански. Все едно я беше нападнал.

Неудобството, че стои едва ли не с лице до изпъкналостта под банския, я накара бързо да се изправи на крака. Хладно изрече:

— Как сте?

Мъжът заговори сдържано и възпитано, все едно не забелязваше предизвикателството в стойката и поведението си:

— Не се обадихте след това. Споменахте нещо за детска площадка, но не разбрах какво точно.

Тонът и маниерът на говорене нямаха нищо общо със стойката и позата му. За миг Айдан се усъмни да не би грешно да е преценила ситуацията.

Много по-късно щеше да разбере, че всъщност Джем обичаше да изненадва и хвърля в недоумение хората, че събуждайки съмнение в това, което виждаха, още по-ясно и категорично се показваше и се забавляваше от смущението и объркаността им.

Хората бяха играчки в неговите ръце. Обичаше да ги чупи и разваля с настървеност, присъща на децата. Някак болезнено се опитваше да кара хората да изпадат в паника, да изпитват ужас. Като че предусещаше мислите, чувствата, постъпките им и демонстрирайки противоречиво поведение — наглост и изисканост, агресивност и спокойствие, насмешка и търпимост, ги объркваше. Особено жените — не знаеха какво да мислят и как да реагират. Знаеше, че жените сами се спускат в прегръдките на мъжете, които ги изненадват, че с детско любопитство се опитват да открият изненадващото и че опитвайки се да го опознаят, не забелязваха как попадат в капана, който им е бил заложен. Подобно на океанска риба, която, водена от инстинкта си, плуваше от единия до другия бряг, и той, без да се замисля, се оставяше на вътрешния си глас и успяваше да постигне целите си. И всичко това — само за да се забавлява, унижавайки хората, които гледаха сериозно на нещата от живота.

Причината, поради която с такава лекота, без да му пука, влизаше в животите на хората, разбиваше ги и после предателски ги напускаше, оставяйки след себе си само руини, се криеше в това, че никога не бе познал измяната и предателството. Никога, с никого не се беше сближавал до толкова, че да разбере какво значат те. Присъщите на повечето хора срам, грях, вина и още много други му бяха абсолютно чужди и непознати. В емоционален аспект нямаше нищо, което да сподели с останалите. Подобно на луд монах, отдаден повече на дявола, отколкото на бога, бягаше от духовния свят на хората и се затваряше като в килия от свои собствени чувства и ценности. Приемаше за нещо естествено да постига желанията си и не изпитваше угризение на съвестта или вина от каквото й да е. И най-страшното беше, че притежаваше някаква особена невинност, с която правеше всичко — като луд, който не осъзнава постъпките си и не забелязва лошотията в тях. И това, което го правеше толкова привлекателен, беше липсата на преднамерена лошотия в предателствата му.

Когато разбра колко опустошителни и жестоки за останалите са игрите му, остана изумен и много, ама наистина много съжали. Тогава за пръв път се замисли, че може би в живота има неща, които той не бе забелязал и върху които не беше се замислил.

Ако Айдан беше по-опитна или ако не си вярваше толкова, виждайки постъпките на мъжа, щеше да избяга. Тя обаче нито имаше толкова опит с мъжете, нито беше обиграна във флирта, нито пък беше жена, която да се бои от тях и да се опитва да избяга. Увереността й, че може да се справи с всяка ситуация, я оставяше обезоръжена и незащитена пред Джем. Странно, но собствените й ум и увереност щяха да я поведат по пътя на унищожението. Но тогава все още не знаеше за това. Всъщност интуицията на няколко пъти й нашепна да внимава, но тя не се вслуша в нея, а се остави на ума и увереността си. По едно време осъзна грешката си, но удоволствието, което получаваше, правейки я, подобно на мъгла я забулваше и скриваше от съзнанието — разбра го по-късно.

Интуицията й, сякаш за да я предпази от грешката, бе потулила някъде разговора за детската площадка. Докато Джем говореше за площадката, тя си даде сметка, че я беше забравила и за да се измъкне от ситуацията, смотолеви нещо от рода на:

— Тези дни съм доста заета. Като се поосвободя, ще дойда да говорим или ще изпратя някоя приятелка при вас.

Джем не настоя повече. Просто отвърна:

— Както искате. Аз през повечето време съм си у дома. — Прехвърли хавлията на другото си рамо и тръгна.

След като Джем си тръгна, без да се опита да продължи разговора, Айдан се успокои. Ядът и притесненията й изчезнаха съвсем. Гледаше от мястото си подир отдалечаващия се мъж. Имаше хубаво тяло. Дупето му беше стегнато като на матадор! Мъжът вървеше бавно, сякаш искаше да даде възможност на Айдан да го разгледа по-добре. Постла хавлията си върху един от шезлонгите, които Айдан можеше да вижда, и легна по очи. Едва сега Айдан си даде сметка, че нито за миг архитектът не я погледна внимателно. Сякаш голото й тяло в банския изобщо не го интересуваше.

Объркана, продължи да стои права. Изпоти се. Неочаквано за самата себе си постъпи като децата — засили се и скочи в басейна. Заплува бързо, с умението на човек, израснал край морето. Държеше главата си във водата — на всеки две загребвания с ръце я извиваше встрани и си поемаше въздух. Без да спира, премина три пъти басейна. Плуваше и забрави за мъжа. В един момент спря и се хвана за парапета по края. Седнал, мъжът я наблюдаваше. Усмихна й се мило и легна отново по корем.

Вероятно никога няма да осъзнаем, че животът е изпълнен със странности и обрати, които преди изобщо не сме допускали и за които, ако някой друг ни разкажеше, нямаше да му повярваме. Когато се връщаше в мислите си към онзи ден, Айдан вярваше, че тишината, която цареше тогава там, я повлече към ужасното бъдеще. Невероятна тишина. Ромонът на водата от преливниците, шумът от крилцата на птиците, които за миг се снишаваха да пият вода и после отново се стрелкаха нагоре, жуженето на златните под лъчите на слънцето пчели между цветята не нарушаваха тишината — напротив, правеха я още по-дълбока. Една странна тишина и спокойствие, обграждащи като стена от останалите хора, а и от живота въобще, двама души, които лежаха в двата края на басейна и които не знаеха почти нищо един за друг. Тишината, която в мислите си наричаше „невероятна“, избутваше всички страхове и съмнения встрани и превръщаше мястото около басейна в огромно пространство, в което тези двама души можеха да направят каквото пожелаят; приказки, фантазии, вълнения, желания, приключения, събрани в лека топка, чакаха да бъдат хвърлени в него. Дълбокото и обещаващо спокойствие като че очакваше от двамата стъпка, решителна стъпка, която да го изпълни със съдържание. Ако Айдан тръгнеше към мъжа с черния бански (боеше се да си го помисли дори), предусещаше, че ще изживее нещо изключително. Знаеше, че мъжът от другата страна си мисли същото. Въпросът беше в това, кой пръв ще тръгне към другия.

Бързо заплува към мъжа. Когато стигна до края на басейна, със същата бързина се върна обратно. Взе хавлията си и папките и без да погледне мъжа, тръгна по губещата се сред зеленината павирана пътечка към дома. Преди да се изкачи по стълбите към пътя, спря. Леко извърна глава. Мъжът лежеше в същата поза, без да помръдва.

Тази вечер Айдан беше мълчалива. Селин и Халюк й говореха за училището и болницата, но тя само от време на време казваше по едно-две изречения и леко се усмихваше.

Легна си рано. На сутринта голият мъж от басейна напълно беше заличен от мислите й. Те бяха свързани само с предстоящото събрание. Приготвя се дълго и внимателно — не искаше останалите да разберат това. Гримира се много старателно — искаше да изглежда естествена. Облече черния раиран костюм, за който знаеше, че много й отива. Приготви закуската на Селин. Изпрати Халюк на работа. Тръгна и тя.

Преди да влезе на събрание, още веднъж трескаво разгърна папките — като ученик преди изпит. Или като алпинист в полите на планината преди трудно и рисковано изкачване. Съсредоточеност, внимание, безпокойство, да не би да забрави плана в главата си, желание да преодолее препятствията, предчувствие за радостта от успеха и леко напрежение — това беше състоянието й в момента. Концентрира мислите си върху работата си — така успя да потисне безпокойството — подобно на пара в тенджера под налягане. Един въпрос от страна на сътрудниците й обаче: „Сигурна ли сте?“ отпуши клапана.

В девет без пет Айдан беше готова за събранието в кабинета на директора. Събираше папките пред себе си и се готвеше да излезе, когато шефът по кредитите Хасан, облечен, както винаги — от главата до петите в „марки“ — тъмносин костюм, светлосиня риза, копринена вратовръзка, английски обувки с дебела подметка, златен часовник на ръката — влезе при нея:

— Готова ли си?

Когато започна работа в банката, Хасан й беше шеф. После Айдан се издигна до длъжност, равна на неговата, но той продължаваше да се държи като отговарящ за нея. Имаше нещо покровителствено в това му поведение. Във въпроса му „Готова ли си?“ повече от любопитство се криеше загриженост.

При цялата си помпозност и това, че обичаше да се хвали, с черния си хумор, с дългите скучни речи, които произнасяше и с които искаше да покаже на околните, че има още много да се учат, за да го стигнат, Хасан носеше в душата си и едно друго позабравено човешко качество — вярност — на него можеше да се разчита. На пръв поглед може и да не му личеше, но Айдан от опит знаеше, че е така. Айдан винаги се чудеше на това противоречие — суетност, граничеща понякога с натруфеност, и това, че може да се разчита на него. Винаги се опитваше да показва и дори да се гордее с лошите си страни, и нито за миг не изкарваше открито на показ хубавата си страна. Въпреки огромното си желание да се издигне и особено да стане генерален директор безрезервно защитаваше Айдан от всички останали.

Двамата с Хасан влязоха в „светая светих“. Бяха леко напрегнати, но това им харесваше. Нещо като студената свежест на утринния вятър — държи ни будни и настръхнали — готови за живот и борба.

Американското ръководство на банката, под маската на вежливост и дружелюбност, умело прикривайки лекото си пренебрежение, изслуша всеки един от присъстващите. Можеше да се каже, че събранието премина успешно. Всички бяха изкарали изпита без грешки, но „звездите“ бяха Айдан и Хасан. В този ден Хасан компенсира неприятното впечатление от „марките“ си с много силно изказване: уверено, точно и ясно анализира състоянието на кредитната система както в страната, така и в региона, че и за Европа като цяло. Айдан говори сърдечно, от време на време пъстреше изказването си с шеги, отправени към мъжкия пол, и още веднъж доказа професионализма си и това колко е „навътре“ в нещата.

Заедно с възторжените поздравления от страна на американците, получи и няколко предложения за вечеря тази вечер — отклони ги, шегувайки се.

Този ден премина весело. Нещо, което рядко се срещаше на работно място. Доволството на шефовете се предаде и на персонала — смееха се, шегуваха се, чувстваха се едно цяло. Айдан разказа на подчинените си как е минало събранието, благодари на всеки един, те пък я поздравиха от сърце за успеха й. Доброто настроение беше завладяло всички. Потиснатостта от вчера, че може нещо да сгафят, си беше отишла. През този ден работеха може би повече от друг път, но на излизане от работа все още чувстваха прилив на сили.

В този ден Хасан й предложи:

— Да пийнем по нещо.

Селин имаше балет тази вечер и Халюк щеше да я вземе след събранието в болницата. Вкъщи нямаше никого, затова прие.

Искрено се разсмя, качвайки се в новата кола на Хасан. Беше я купил скоро и струваше цяло състояние. Когато сподели с нея намерението си да я купи, Айдан му бе казала, че за толкова пари хората купуват къща, а не кола. Отношенията помежду им бяха такива — Хасан се отнасяше в службата към нея като съпруг или баща, а извън работата — тя към него като жена или майка. Въпреки всичко Хасан купи колата — обичаше да се показва. Колко хора можеха да видят къщата му, но колата беше друга работа.

Седнаха в един от модерните напоследък барове. Хасан се огледа. Богатите и известни хора, които срещаше в местата, които посещаваше, го караха да се чувства успял човек. Затова все избираше места, на които ходеха известни личности. Беше от хората, които разбираха мястото си в обществената стълбица, гледайки хората около себе си. Когато беше сам, като че не успяваше да прецени къде е. Може би и за това, за да не остане сам, все си купуваше „марки“ вече избрани и одобрени от другите, купуваше си скъпи коли, за които други бяха решили, че са хубави, посещаваше „модерни“ барове и ресторанти. Животът му толкова много беше изпълнен с другите, че ако един ден по някакъв начин те си отидеха, Хасан едва ли щеше да се познае в това, което щеше да остане. Щеше да остане това, което той — Хасан, много умело успяваше да скрие от всички.

Естествено тази вечер и Хасан беше весел. Това го правеше по-симпатичен и забавен от друг път. Още веднъж обсъдиха днешното събрание, пошегуваха се за сметка на американците, похвалиха се взаимно един друг.

Докато отпиваха от питието си, гласът на Хасан така се промени, сякаш му предстоеше да каже нещо изключително дребно и неважно. Айдан наостри слух. От години работеха заедно и тя познаваше всяка промяна в говора му и знаеше, че това не е така.

— През седмицата ще ходя в Анкара… В централната банка… Ако искаш, ела с мене… Има неща, свързани и с твоя отдел.

Айдан знаеше какво ще види, щом повдигне глава — не се излъга. Хасан я гледаше жално и безпомощно като кон със счупен крак.

Беше наясно какво иска Хасан, но не пожела да му каже веднага „не“ — не искаше да го обиди. Затова неопределено смотолеви:

— Не знам… Ще видим… Другата седмица ще поговорим…

Допи питието си и стана.

— Трябва да си ходя вече.

Лицето на Хасан помръкна, но не се опита да я задържи.

На излизане от бара почувства главата си леко замаяна. Харесваше й. В лятната привечер караше към къщи и пееше заедно с певците по радиото.

Колата на Халюк я нямаше на паркинга, не бяха се прибрали още. Повдигна глава към етажите — прозорците бяха тъмни. Погледна още по-нагоре — прозорецът на архитекта светеше.

Влезе в асансьора и натисна копчето за последния етаж.

След това никой не й повярва, че тогава просто не й се прибираше в празната тиха къща. Искаше само да чуе нечий глас, да сподели радостта си с някого. Това, че вкъщи нямаше никого, че Айдан в този ден беше весела, лекото разглезване, към което предразполагаше радостта от успеха, приятното замайване от изпитото питие, което внушаваше свобода и караше нещата да изглеждат по-лесни и осъществими, в този ден се бяха събрали в едно. След време се питаше дали случилото се наистина беше резултат от съвпадения — знаеше, че Халюк ще закъснее тази вечер, можеше да остане и да изпие по още едно питие с Хасан, но тя припряно реши да се прибере вкъщи.

Погледна се в огледалото на асансьора. Хубава беше. Закопча най-горното копче на блузата си — онова, което бе разкопчала, влизайки на събранието. Приглади коси и с решителна крачка се отправи към вратата на архитекта. Натисна звънеца.

Вратата се отвори веднага.

В ленен панталон с цвят на хардал и с риза от чиста коприна, без яка, архитектът стоеше пред нея. Лицето му — загоряло от времето, прекарано вчера край басейна. Изглеждаше красив.

— Ооо, вие сте облечен…

В първия момент Джем не разбра какво точно се опитва да му каже. Въпросително повдигна вежди, после разбра. Разбра и друго — от тук насетне разговорът им предразполагаше към подобни шеги.

— Извинявам се, понякога се обличам, но винаги съм готов да се съблека отново.

— Няма нужда, според мене така сте добре.

— Заповядайте.

Заедно влязоха вътре.

— Какво ще пиете?

— Какво предлагате?

— Каквото пожелаете…

— Пълен асортимент значи.

— Правя каквото мога.

За да се поглези, Айдан каза:

— Аз искам мартини със зелени маслини! Не признавам мартини без зелени маслини! Ако нямате, оставете…

Джем се усмихна:

— Разбирам, капризен клиент! Но ние сме свикнали на това, не се притеснявайте, има зелени маслини. А, ако случайно ги обичате повече от мартинито, мога да ви донеса и само маслини!

— Нека бъдат с мартини, моля!

Тонът, с който Джем отвърна на предизвикателството на Айдан, неподозирано лесно породи близост помежду им. Под влияние на изпитото и на приповдигнатото си настроение Айдан започна този начин на разговор, от който и двамата вече не можеха да се откажат, а това до някъде предопредели и по-нататъшните им отношения. Шеги, закачки, остри стрелички към другия — един много явен флирт. Без да разберат, бяха избрали най-интересния и най-опасния начин за общуване между новозапознали се мъж и жена. Ако трябва да бъдем точни, избра го Айдан, а по-късно Джем, учудващо за самия себе си, й влезе в тона.

Джем се върна с две мартинита и огромна купа, пълна до горе със зелени маслини. Айдан погледна маслините, после с лека насмешка в гласа рече:

— Преувеличили сте.

— Обичам да преувеличавам… Освен това си помислих, че вие може би ще поискате да преувеличите, затова реших да ви осигуря необходимите условия за това…

Айдан се чувстваше като пробна кола, засилена по надолнище, и с желание се оставяше да се плъзга надолу.

— Обичате да помагате на хората да преувеличават — видно е.

— Има неща, за които обичам да помагам.

— Например?

Джем погледна Айдан и леко се усмихна.

— Като му дойде времето, ще ви покажа, и съм сигурен, че ще изпитате удоволствие от това.

Айдан изведнъж стана сериозна.

— За какво всъщност говорим?

— За зелените маслини — усмихна се Джем.

Мъжът умееше да излиза от ситуация, явно я умееше тази игра. На Айдан й хареса. Почувства се като младо момиче, когато живееха на Бюйюкада[2].

— Маслините, откакто са станали маслини, едва ли са се радвали на по-голямо внимание.

— Май пак преувеличих?

— Е, нали казахте, че обичате да преувеличавате…

Без да дочака отговора му, Айдан започна да оглежда салона — картините, подбраните с вкус мебели, килимите и като добре възпитан гостенин каза:

— Домът ви е много хубав.

Джем й отговори със същия тон:

— Благодаря… Радвам се, че ви харесва.

Не се опитваше той да води разговора или да му дава посока. Остави това единствено и само на Айдан. Знаеше, че за да накара жените да го доближат, трябваше да им остави достатъчно поле за действие. И той го предоставяше на Айдан — не бързаше, оставяше я да се чувства сигурна и спокойна. Ако тя се шегуваше — шегуваше се и той, ако тя говореше сериозно, и той ставаше сериозен. Айдан, виждайки свободното пространство пред себе си, уверено се спусна напред — не знаеше точно накъде отива, но си мислеше, че всичко е под неин контрол.

Джем беше майстор в тази работа — знаеше как да остави жените сами да стигнат до това, което той желаеше. Знаеше, че започнеше ли да тегли жената в някоя посока, тя се плаши, започва да се срамува, става недоверчива и може и да избяга. Джем просто чакаше жените сами да достигнат до онова, което той очакваше от тях. Това беше най-сигурният и лесен път да постигне желанията си. Правеше го воден от интуицията си, подобно на копринена буба, която предеше пашкула си, или на лястовичка, която градеше гнездото си. Предусещаше всяка следваща стъпка на жените, помагаше им да я направят, и изпитваше невероятно удоволствие от това. Жените си мислеха, че диктуват правилата, но всъщност постъпваха според тези на Джем. Спокоен, внимателен, понякога духовит, друг път предизвикателен, чакаше жените да го доближат до онова разстояние, след което им беше невъзможно да се върнат назад. Вкарваше ги в желания от него коловоз, после търпеливо ги чакаше да вървят по него. Знаеше колко важно е да бъде търпелив, но също така знаеше, че жените по природа са нетърпеливи. Колкото по-търпелив беше той, толкова по-нетърпеливи ставаха жените.

— Не ходите ли на работа? Винаги сте тук — попита Айдан.

— А, ето сега — работата е едно от нещата, които не обичам да преувеличавам! Испанците казват: „Работата е загуба на скъпоценно време за човека.“

Айдан се замисли за миг, после тихо рече:

— Аз обичам да работя.

— Личи си, че не сте испанка!

— А вие май сте прекалено испанец.

— Май да…

Айдан погледна скъпите вещи в салона — картини, килими, тук-там антики и ги посочи с ръка:

— Еее, тогава… — „от къде взимате пари за тях“ значеше жестът й.

Джем се усмихна:

— Баща ми е работлив човек.

— Да, значи баща ви е паша… Но не сте ли твърде голям, за да ядете все още парите на баща си?

Джем присви очи и погледна Айдан. Не бързаше да отговори. Чакаше я да изживее насладата от атаката си.

— Стреляте направо значи…

Айдан разбра, че си е позволила повече отколкото трябва. Джем не се опита да се защити, не отговори на удара с удар. Това я накара да се засрами, но и да изпита доволство от силата си. От друга страна обаче събуди в душата й съчувствие и снизхождение към мъжа, който стоеше беззащитен пред нея.

Причината за тази снизходителност произтичаше от малката игра на хитрост, в която се впусна, и от това, че се чувстваше победителка в нея. Ако играеше шах обаче, Айдан щеше да знае, че мъжът срещу нея жертва пешка, за да й вземе царя, но Айдан не играеше шах. Още повече, че преди малко, подразнена от наглостта му, бе реагирала остро и сега се опитваше да внимава.

Беше ядосана и не усещаше, че съчувствието, което изпитва към него, всъщност са топлота и близост, а те бяха опасни. Поради много причини жените мислят, че с качества като хубост и ум, на които те отдават значение, се харесват на мъжете и чувствайки се победителки, остават слепи за някои неща. В момента Айдан се възхищаваше не на Джем, а на собствената си победа. Това обаче в очите на мъжа беше признак на сближаване.

Беше готова да остане дълго до този мъж, за да докаже и да се порадва на острия си ум, на превъзходството си над него. Мислеше си, че изпитва удоволствие да разговаря с Джем, но всъщност се опияняваше от собствения си ум и блясък. У много, дори успели като Айдан, жени някъде дълбоко дремеше чувството за потиснатост, пренебрегнатост, глад за преклонение и възхищение, желание да бъдат харесвани и това е може би една от техните най-слаби страни. Джем знаеше, че най-добрият начин да привърже една жена към себе си, е да я накара да се почувства победителка. Жената гледаше на него като на огледало, в което се оглеждат красотата и умът й, и неусетно сама се привързваше към огледалото.

Джем виждаше зараждащите си чувства в Айдан. Реши, че е дошло време още веднъж да й покаже тялото си. Разкопча горното копче на ризата си и се запъти към прозореца. Наистина в този миг Айдан по-спокойно наблюдаваше тялото му — тесни бедра, широки рамене. Наблюдаваше го, както в сарая наблюдават танцувачките — без да се бои, че може да я хванат, а може би желаеше да бъде хваната.

Джем отвори прозореца:

— Тази година лятото дойде рано, не мислите ли? Изведнъж стана горещо… Искате ли още едно мартини?

Айдан припряно погледна празната чаша пред себе си, после часовника си:

— Не, благодаря. Трябва да си вървя. Мъжът ми и дъщеря ми сигурно са се прибрали и се притесняват за мен. — Каза го така, все едно искаше да припомни не само на Джем, но и на себе си за мъжа и детето си. После тихо, като на себе си, рече: — О, боже, не можахме да говорим за детската площадка.

Джем не настоя да остане. Докато й държеше сакото, каза:

— Аз обикновено съм си вкъщи. Елате, когато пожелаете.

— Неудобно ми е, че ви притеснявам така.

— Нее, не ме притеснявате, но ако ще се чувствате по-спокойна, ще ви дам телефонния си номер.

Написа номера си и й го подаде. Правейки това, погледна към купата с маслини на масичката.

— И маслини не яде.

Това неочаквано преминаване от „вие“ на „ти“ го караше да бъде нащрек, но не го показа. С нетърпение очакваше отговора на Айдан. Дали защото бързаше, че закъснява и не се замисли много, дали защото прие това за нещо естествено, отваряйки вратата, Айдан се обърна към него:

— Е, ти ще ги изядеш.

Джем я изчака да се качи в асансьора. Този негов жест й се хареса.

Докато слизаше надолу, знаеше, че отново ще отиде при Джем. В главата й нямаше някакъв определен замисъл, може би нямаше и чувство; само желание да отиде отново и да го види. В този момент не си задаваше въпроса какво се крие зад това желание, и не изпитваше нужда да нарече с име породилото се в душата й усещане.

Оставено без име, чувството я правеше по-смела и решителна. Не желаеше да загуби тази смелост и решителност — поне не сега, затова предпочете да остави чувството в себе си без име.

Джем играеше малка игра с Айдан и Айдан играеше игра със себе си — и двамата си играеха с Айдан.

[1] Ангинар — вид зеленчук с големи подобни на магарешки бодил цветове. — Бел.прев. ↑

[2] Бюйюкада — един от Принцовите острови в Мраморно море. — Бел.прев. ↑

IV

Когато върху връзката между двама души падне сянката на трети, тази връзка не помръква, точно обратното — прояснява се — наяве излизат незабелязвани до сега малки и големи драскотини, пукнатини, следи от поправки и други, чакащи да бъдат поправени.

Айдан изведнъж забеляза това в онази вечер.

Много ясно си спомняше радостта, която я облада, когато се върна у дома и заври там Халюк и Селин. Успешните резултати от събранието, забавният разговор с Джем й бяха доставили удоволствие, но в същото време я бяха напрегнали. Вярваше, че единственото място на света, в което се чувстваше спокойна и което не я задължаваше да бъде успешна и забавна, беше домът й с Халюк и Селин в него.

Този път, виждайки мъжа си и дъщеря си, почувства по-различна радост. Може би угризението за времето, прекарано с Джем, имаше значение за това, но сега все още не го знаеше. В този момент знаеше само едно, че единствено с мъжа си и с дъщеря си можеше да се чувства наистина спокойна и сигурна, и й беше хубаво от това. В този дом царяха спокойствие и сигурност.

Нахрани Селин и с шеги и закачки я приспа. Изгаси лампата, върна се в салона и вечеря заедно с Халюк.

По време на вечерята Халюк заговори за клюките около предстоящия избор на главен лекар в болницата. Разказваше й за машинациите на поддръжниците на сърдечния хирург. От начина, по който го казваше, личеше, че се вълнува от това.

Изведнъж изпита досада. Стомахът й се сви. Нещо тръгна нагоре към гърдите й — сякаш я промушваше с железен шиш. Идваше й да се пресегне и да запуши устата на Халюк с ръка. В началото това беше някакво физическо усещане, но после се превърна в душевно сътресение. Изпита неудържимо влечение да стане от масата, да излезе от къщи и да отиде при Джем, да завършат започнатия с него разговор.

След мъжа, който говореше пренебрежително за богатството си, шегуваше се с живота и не му пукаше за много неща, думите на мъжа й й се сториха жалки, усилията му да постигне някаква длъжност — дребни, и още по-лошо — в нейните очи те бяха признак на слабост и неуспех. Сравняваше мъжа си с другия и изпита съжаление към него, стори й се дребен и безличен, а това я караше да изпитва болезнено влечение към мъжа, когото изобщо не познаваше.

Нямаше да прости на мъжа си, задето допусна да изпита влечение и копнеж по друг мъж — както и не му прости. Този кратък разговор, за който Халюк след това изобщо не си спомняше, доведе до сериозни пукнатини в брака им, чието поправяне се оказа невероятно трудно. Градените в продължение на много години емоционални връзки може и да не се скъсаха съвсем, но се повредиха значително.

Към чувствата й се прибавиха и безпокойството и усещането за вина и срам, че постъпва несправедливо към мъжа си. Може би мъжът й притежаваше талант и способности, които Джем никога нямаше да има, работеше и постигаше всичко, борейки се, на никого нищо лошо не беше направил, не беше я обидил или засегнал, винаги се отнасяше добре с нея. И сега изглеждаше жалък и дребен в очите й заради един надут и безцеремонен човек, който не беше спечелил нищо сам в живота и затова не се боеше, че може да го загуби.

Айдан съзнаваше, че е несправедлива, срамуваше се, но това не променяше чувствата й. Беше ги затворила зад дебели стени и никакви мисли, познания, идеи не можеха да ги прескочат, да се притекат на помощ и да им покажат правия път. Чувства и разум жестоко се бореха в нея и тя се боеше, че разумът ще се огъне пред емоциите.

Не издържа и почти молейки, се обърна към мъжа си:

— Халюк…

Халюк млъкна, но не усети умолителните нотки в думите на жена си:

— Кажи, скъпа…

— Толкова ли е важно всичко това?

— Какво, да не би да искаш да кажеш, че е малка работа да си главен лекар? Това значи сигурна гаранция за бъдещето ни… Малко ли е?

Навела глава, Айдан ровеше с вилицата в чинията пред себе си:

— Не знам — промълви. — Ти си прекрасен лекар. Правиш неща, които другите не умеят. Спасяваш хора, които други са отписали. Помисли за болните си, за операциите… Не ти казвам да не ставаш главен лекар, но не се вълнувай толкова от това. Ако стане — добре, ако не — здраве да е…

Неочаквано Халюк вдигна ръцете си над масата и ги протегна към Айдан.

— Погледни! Един ден тези ръце ще започнат да треперят! И тогава няма да ни остане нищо, наречено бъдеще… Ти знаеш ли как всяка сутрин гледам със страх тези ръце — треперят ли… В момента, в който видя, че треперят, какво ще стане с мене, Айдан? С вас какво ще стане? Можеш ли цял живот да живееш с този страх? Ти не знаеш какво значи това, никой не знае. Който не е влизал в операционна, не може да го разбере!

Айдан погледна мъжа си и видя неща, които не беше забелязвала преди — видя един мъж, който не крие чувствата си; гледаше я с очите на тъжно дете. Години наред не беше познала мъжа си. За нея той беше човек без чувства, но се оказа, че той просто се е опитвал да не ги изкарва на показ, а тя не беше забелязала…

— Казваш талант, уморих се да нося този талант, Айдан… Мисълта, че един ден може да го загубя, виси като камък на шията ми…

Чувствата и мислите, които се въртяха в главата на Айдан, внезапно загубиха яснотата си, смесиха се едни други и се размазаха като в мъгла. Цялата й душа беше обсебена от печалния поглед и тъжния глас на мъжа й. Този мъж, който не забелязваше чувствата нито промените в тона или в погледа, който гледаше с насмешка на чувствата, защото беше бог — господар на човешките животи в операционната, същият този мъж, подобно на животно, което интуитивно усещаше приближаването на бурята или падането на лавината, или пороя, извади на показ страховете, мислите, слабостите си и ги сподели с жена си! От много време насам за първи път.

Радостна и объркана, Айдан го гледаше все едно се бе случило чудо. Халюк беше повдигнал тежката завеса, зад която умело криеше чувствата си, и сподели с жена си страховете, съмненията, притесненията си. В една връзка, която се ръководеше от разума, навлязоха чувствата — стопиха студенината и ги направиха по-близки един на друг. Всички търкания, притеснения, недоволства бяха забравени. В този момент чувстваше мъжа си много близко до себе си, толкова близко, че да не мисли и да не желае никого, освен него.

По детски тъжното и уплашено лице на мъжа, който до сега с никого не беше споделил страховете си относно бъдещето им, пробуди в душата й съчувствие и състрадание. Почувства се като върху меки, пухкави, ухаещи на хубаво, облаци.

Упрекваше се и се срамуваше, че преди малко се беше подразнила от мъжа си и че бе горяла от желание тичешком да отиде при друг. Мислеше си, че в живота й няма място за друг мъж, не си вярваше, че само преди малко бе мечтала за Джем. Всичко е било измислица, не може да го е мислила наистина. Толкова много съжаляваше, толкова виновна се чувстваше, че беше готова на всичко, само и само да изтрие от живота си посещението при Джем, разговора с него и желанието си да го види отново.

Погледна Халюк. Седеше, поставил ръце върху масата. На лицето му все още бе изписано печалното изражение от преди малко.

Разплака се.

Плачът беше реакция на тялото срещу много и различни душевни сътресения.

Халюк дойде при нея. Погали я по косите.

— Не плачи… — гласът му излезе дрезгав и треперлив и събуди усещането за натежали от сняг голи клони, които всеки момент можеха да се скършат под непосилния товар.

Айдан стана и прегърна мъжа си, зарови лице върху рамото му. Почувства миризмата му, която толкова много обичаше, и я вдиша дълбоко. Не беше забелязала всъщност колко й липсваше познатата топлина и близост. Остави се щастлива в плен на чувствата си. Ако някой я попиташе защо плаче, едва ли щеше да даде конкретен отговор — не знаеше защо. Навярно би казала: „Поради много причини.“ И наистина плачеше поради много причини. Беше имала много щастливи моменти с мъжа си, но нито един от тях не можеше да се мери по сила и дълбочина с този.

Когато дойде на себе си, видя, че е прегърнала с ръце мъжа си през кръста. Халюк обаче, както винаги, когато я докосваше извън спалнята, стоеше леко скован с ръце върху раменете й. Обикновено се дразнеше от неспособността му да импровизира и да обръща момента, но в този миг у нея се пробудиха обич и състрадание към него.

— Аз ще направя по едно кафе, ти стой тука.

Тази вечер и двамата се държаха особено. Айдан, която обикновено не влизаше в кухнята или ако влизаше, правеше го с неохота, тази вечер пожела да му направи кафе — точно както майка й правеше на баща й, каза го дори със същия тон: „Аз ще направя по едно кафе.“

Докато чакаше водата да заври, си мислеше. Толкова много бе искала Халюк да сподели мислите и чувствата си с нея, толкова много го беше желала, но никога не беше предполагала, че това ще й въздейства чак толкова. Обичта и състраданието, което изпита бяха естествени — всяка жена би ги изпитала, когато винаги силният и безстрашен мъж пред нея неочаквано свали щита си и зад него се покаже умореното му и тъжно лице. Това, което не разбираше, беше радостното учудване, че мъжът й показа душата си.

Когато влезе с кафето в салона, Халюк беше сложил една касета с онези странни, тежки черно-бели шведски филми, които обичаше, и я чакаше да гледат заедно. Бяха гледали всеки един от филмите поне по седем-осем пъти. Халюк винаги ги гледаше като омагьосан и въздишаше:

— Винаги съм искал да бъда един добър оператор… Виж само под какъв ъгъл е снимал, страхотно, нали?

Меко казано, Айдан изпитваше отвращение към тези филми. Винаги, когато ги гледаха с Халюк, помежду им се пораждаха студенина и напрежение — неясно защо, и като резултат — винаги се скарваха за нещо. Айдан сядаше пред телевизора, но от вътре се гневеше. Чувстваше го като принуда. И това, че по женски бе принудена да приеме, още повече разпалваше гнева й.

Но през тази вечер не се ядоса. Седна до Халюк, подви крака, хвана го под ръка и се гушна о него.

Мълчаливо гледаха филма. Неочаквано Халюк наруши тишината:

— Айдан ако ти не искаш, аз ще се откажа от длъжността главен лекар… Честно ти казвам… Аз не го искам толкова за себе си, колкото за вас… Ако ти не искаш — аз ще се откажа. Не е чак толкова важно.

Може би Халюк нямаше да се откаже толкова лесно, колкото казваше, но това, че го каза, на Айдан й стигаше. Още веднъж си помисли, че не е била права.

— Не, защо… Ти не ме гледай мене, понякога говоря, без да мисля… Според мене ти ще бъдеш един чудесен главен лекар.

Халюк леко се поизправи на мястото си:

— Виж, виж само как е снимал стаята отгоре… Страхотно, нали? Как се сещат да снимат точно по този начин?

Айдан погледна екрана, но не видя страхотното нещо, за което мъжът й говореше. Видя само трима души, които седяха, без да разговарят, в една стая.

— Искаш ли още едно кафе?

Не пиха обаче второ кафе.

Айдан сложи ръка върху бедрото на Халюк. Подобно на мъжете, които бяха престанали да се вълнуват от обикновените докосвания на жените си, и той не реагира. Едва когато усети натиска на ръката, се размърда и я погледна. Айдан очакваше да й каже: „Един момент, филмът ей сега свършва“, но Халюк й се усмихна:

— Какво?

Айдан се усмихна. Върху лицето й беше изписан срам — добре познат и на двама им — като на всички жени, които искаха от мъжете или любовниците си да се любят. Извърна поглед към спалнята.

Халюк веднага изгаси телевизора и се изправи на крака. Айдан се опита да предизвика мъжа си — усмихна му се с лека насмешка и рече:

— Какво ти стана? Ти не гледаше ли филма?

Халюк я хвана за ръцете и я накара да стане:

— Хайде, стига, ела да отидем оттатък!

Прегърнати, тръгнаха към спалнята.

Любиха се — направо, без игри, но изпитаха силна възбуда и страст. „Може би с по-голямо желание от всеки друг път.“ — мислеше си след това Айдан.

Тази вечер Айдан притихнала се сгуши до мъжа си и щастлива се готвеше да заспи. И точно преминавайки през онзи праг, през който сънят изтрива истините от деня и създава свои приказни сънища, някъде дълбоко в себе си, под всичките си чувства, Айдан почувства лекичко потрепване — гневът й се надигаше.

В онзи кратък миг на полубудност — полусън Айдан изпита гняв — към себе си, към Халюк и особено към Джем, защото смяташе, че неговата сянка, паднала над брака им, промени връзката им — признанието на Халюк, нейните сълзи… Това чувство беше все още смътно и неясно, но подсказваше, че ще се развие и порасне. И може би пак поради унесеността, предшестваща съня, тя не успя да се замисли и да разбере, че двамата мъже, срещу които се гневеше, изобщо не разбираха какво се случва, че единствено тя беше наясно с нещата.

V

В някои домове, като се събудиш сутринта, се усеща едно особено спокойствие и мир, което не може да се обясни, и което е смесица от миризми, гласове, тишина, съчетани с подходяща светлина. Нещо като стара, поизносена, но удобна дреха, която те обгръща от всички страни; усещане за сигурност и топлота, по-близко до майчина прегръдка, отколкото до прегръдка на любим. Може и да не е щастие, но прилича на място, на което си спрял да си починеш и помечтаеш, вървейки към щастието. И даже, ако на човек, гонещ щастието, му се наложи да преживее още няколко изпитания, може да предпочете да си остане завинаги на това място.

В тази съботна сутрин, докато се обличаше, чуваше гласовете на Селин и Халюк от кухнята и си мислеше, че нейното място е тук — няма нужда от нови пътувания, нито от безсмислени приключения. За човек, невкусил чудната смесица от чувства: от състрадание, съчувствие, умиление до въодушевление и възторг, сегашното усещане можеше да се приеме за щастие. И Айдан му повярва в онзи миг. Спокойствието й се струваше щастие.

При всичкото спокойствие обаче, над малкото розово облаче на щастието, върху което се носеше Айдан, от време на време помръдваше призрачната сянка на Джем. Споменът за приятното усещане, което изпитваше, разговаряйки с него, надигаха притеснение в душата й. Поради това, а и за да се отърси от напрежението и безпокойствата в последните дни, Айдан реши да остане по-близо до семейството си. В края на седмицата не заведе Селин при майка си както обикновено, а предложи тримата заедно да отидат в гората. Може би искаше и тя, и семейството й да изживеят нещо различно.

Гората ги посрещна както в приказките.

Пролетното слънце упорито се опитваше да премине през клоните на дърветата и да огрее и най-потайните кътчета. Сноповете светлина, успели да се преборят с клоните, падаха върху земята и в тях като малки тъмни точици се виждаха мушици, бръмбарчета. Горски цветя — розови, жълти, червени, морави, тихи и смирени, наблюдаваха играта на светлината и сенките и може би тайничко се надяваха една слънчева капчица да се прокрадне през клоните — право върху тях, и да засили боите им. Селин беше на седмото небе от радост, усмихната и възбудена, беше част от приказката на гората. Тичаше, криеше се зад дърветата, прескачаше устремените към земята слънчеви снопове, после неочаквано клякаше, гледаше нещо и през рамо поглеждаше идват ли майка й и татко й.

Хванала мъжа си под ръка, облегнала се с цялото си тяло върху него, Айдан бавно пристъпваше и изпълнена с гордост гледаше дъщеря си. Наоколо беше тихо. Само от време на време по странични пътеки се появяваха сериозни двойки с ярки разноцветни анцузи — като че не бяха от този свят, и мълчаливи и съсредоточени вървяха бързо, бързо.

Халюк посочи Селин:

— Много е красива, нали? — после, все едно, че й доверяваше тайна, добави — ние я направихме!

Обичаше да повтаря това. Нещо като напомняне, пред себе си и Айдан, че между тях съществува здрава връзка — завинаги, и това го изпълваше с увереност и гордост.

Усмихвайки се, се наведе към ухото на Айдан:

— Ще се умори и ще заспи рано тази вечер, нали?

Айдан стисна ръката на Халюк:

— Не се притеснявай, аз ще я приспа, пък и ще е изморена…

Този кратичък разговор ги върна назад във времето, когато бяха млади; почувстваха се жизнени, силни, готови да се справят с всички трудности в живота. В гората животът стоеше пред тях като един огромен, дъхав букет от дървета, цветя, листа, светлина, прохлада, сенки, щастливо мълчание, примесено с шепот.

Не бързаха. Пристъпваха бавно, наслаждавайки се на момента. На Айдан й се струваше, че снощните преживявания са останали много, много назад в годините, и се чудеше дали изобщо ги е преживяла.

По време на разходката изобщо не отвориха дума за работите на Халюк в болницата. И двамата инстинктивно чувстваха, че трябва да стоят далеч от темата за главния лекар. Говориха за приятели и познати, разказваха си малки клюки и така се чувстваха сами — отделно от всички останали. Всички, извън тях тримата, сега й се струваха чужди и далечни хора. Шегуваха се с ранното лягане на Селин.

Халюк спря:

— Измори ли се?

Гласът му прозвуча толкова обичлив и загрижен, че Айдан не се сдържа — целуна лекичко мъжа си по устните.

— Малко… Но мога да вървя още.

— Хайде да се връщаме.

Повикаха Селин.

Когато излязоха от гората, на душата й беше леко. Спокойствието и тишината на гората я бяха обладали — страховете и безпокойствата й бяха изчезнали. Един лек полъх на вятъра беше достатъчен, за да разпали подобната на мъничък огън радост в нея. Айдан чувстваше, че за да посъживи още малко радостта, трябваше да направи нещо — някакво малко усилие, затова разпалено извика:

— Искаш ли да отидем да обядваме някъде?

По време на обяда Айдан почувства болка — неочаквана, моментна, но силна — като при рязко движение след старо навяхване. Споменът за Джем и неизядените зелени маслини в миг се размърда някъде в дълбокото на душата и накара пластът спокойствие, който го затискаше, да се размести. Нямаше видима причина за това. Гореща вълна заля лицето й, почувства, че се изчервява, но съпругът и дъщеря й не го забелязаха. Споменът изчезна също така мигновено, както се беше появил. На негово място остана необяснимо безпокойство. И може би мъничко страх.

Прибраха се по тъмно вкъщи. Селин беше уморена. Айдан я заведе в стаята й и я приспа. Когато се върна в салона, Халюк беше запалил лампите, но на Айдан й се стори мрачно и потискащо. Изненадващо за самата нея, в гласа й прозвуча раздразнение:

— Включи лампите. Тази обстановка ме потиска.

Халюк въпросително погледна жена си:

— Включени са, скъпа. Всички са включени.

— Така ли — изрече засрамено.

Салонът я потискаше. Изглеждаше й тесен, мрачен и неуютен. Спокойствието и радостта от сутринта бяха изчезнали. С очите на вечерта домът й изглеждаше различен от този, който бе видяла със сутрешни очи. Много скоро й предстоеше да научи, че един и същ дом може да изглежда различно сутрин и вечер — вечер, изпълнен с тъга, а сутрин — с нови надежди.

Не можеше да си спомни дали по-рано бе изпитала същото усещане, но тази вечер за първи път, откакто се беше омъжила, осъзна, че влязла ли в този дом, вече не може да излезе от него. Нямаше къде да отиде, но и да имаше, виждаше, че не може да отиде, и тази истина я караше да чувства дома като затвор. Домът, който обичаше, в който се чувстваше сигурна, за който й беше мъчно, сега й се струваше чужд и враждебен.

Душата й, която се луташе между чувствата и мислите й, и се опитваше да ги подреди, се тресеше, и причината за това сътресение, каквато и да беше тя, променяше възприятията и смисъла им.

Моментните емоционални болки, които преживяваше в последните един-два дни, в края на седмицата се превърнаха в кризисно състояние, но обичта към мъжа и дъщеря й, с която беше свикнала, успя да пребори съмненията, притесненията и безпокойството и да очисти душата й.

Айдан започна седмицата като нов човек — жизнена, свежа, разхубавена, весела, с настроение за работа. Говореше, шегуваше се с колегите си. И макар промяната в нея да не беше толкова очебийна, тя не остана незабелязана от околните — Айдан им се струваше по-весела от обикновено.

Когато Хасан й предложи да обядват заедно, прие, без да се колебае. Сама предложи да отидат в един от нашумелите напоследък ресторанти. Поръча си от най-скъпите ястия и през цялото време, докато се хранеха, не преставаше да се смее. Не пиха, но в държанието й имаше нещо, което напомняше за настроението след чаша вино. В Хасан се прокрадна мисълта, че шегите и закачките в миг ще изчезнат и на тяхно място ще дойдат сълзите, но не стана така. Айдан запази доброто си настроение до края на обяда.

Не си казаха нищо особено, но беше ясно, че флиртуваха помежду си.

Това състояние на Айдан беше ново за Хасан. За пръв път, откакто работеха заедно, Айдан не се измъкваше от намеците му и не слагаше преграда помежду им.

— Лятото дойде — каза неочаквано Айдан.

— Да, изведнъж стана топло.

— В такова време човек се чувства особено. Нещо с пърхане се надига в гърдите и иска да излети навън, не мислиш ли?

Подобно на всички мъже, които тайно обичат една жена и които не могат да се възползват от веселостта, закачките и предизвикателствата в думите й, и върху лицето на Хасан падна сянка.

— Аз вече се уморих да летя… Искам да кацна някъде.

Айдан се направи, че не забелязва промяната в изражението на лицето и тъгата в тона на Хасан и отново шеговито, с леко предизвикателство в думите си, продължи:

— И къде искаш да кацнеш?

Хасан я погледна в очите и се усмихна:

— По възможност на равно и гладко място…

Айдан се засмя — толкова силно, че всички в ресторанта се обърнаха към нея — засрамено наведе глава, но не престана да се смее. Отговорът на Хасан й се стори смешен, но имаше и друго — след разговора с Джем й се искаше да продължи да остроумничи и изпитваше удоволствие, че може да го прави с някого, който не беше страшен колкото Джем. Джем й беше припомнил, че е жена. Нещо повече — умна жена. А двете, събрани на едно място, предполагаха вълнуващи преживявания.

Все едно, че години се беше оглеждала в счупено огледало — парченцата бяха залепени на местата си, но отражението в тях изглеждаше накъсано и бледо. Сега обаче пред себе си имаше ново, лъскаво огледало, в което ярко блестяха чарът, красотата, женствеността, привлекателността и умът й. Беше омагьосана от себе си. Искаше й се да преживее отново онова, което преживя, разговаряйки с Джем, да види същите картини. Омагьосана от себе си, търсеше, тичаше, опитваше се да пресъздаде отново преживяното. Търсеше някого, в когото да се огледа цялата, без да разкъсва живота си, някого, върху когото да изпробва силата и въздействието, някого, който да не е опасен колкото Джем и който да си остане само „огледало“. Защото за Джем винаги мислеше като за нещо по-различно.

Отговорът на Хасан й вдъхна надежда. Не спря, където трябваше да спре, напротив, съзнателно, използвайки цялата си женственост, предизвикателно продължи:

— Е, не можеш ли да кацнеш на неравен терен?

Хасан се засрами:

— Не мога да стоя на такова място, спъвам се и падам, знаеш…

— Внимавай повече, дръж се здраво!

Хасан поклати отрицателно глава:

— Знаеш ли, колкото повече внимавам на такива места, толкова повече се спъвам и падам.

Айдан не можа да се сдържи и зададе въпроса, който беше важен за нея:

— Ние за какво всъщност говорим?

— Не знам… Да пийнем ли по чаша вино?

— Не, не искам. Трябва да ставаме, бездруго закъсняхме.

През цялата седмица Айдан упорито продължи да говори с Хасан по този начин. Той обаче, не разбираше, че закачливите погледи и двусмислените й намеци не са нищо повече от игра. Приемаше ги като проява на интерес към него. От време на време закачките на Айдан му вдъхваха надежда, радваха го и тогава той не можеше да потисне нетърпението си, изоставяше играта и започваше да говори направо, опитваше се да й разкрие чувствата си и очакваше същото от нея, настояваше отново да бъдат заедно, а това дразнеше, а понякога и ядосваше Айдан. Хасан не разбираше защо ту му се усмихваше, ту се гневеше, мислеше си, че това са приливите и отливите в любовта.

През тази седмица Айдан реши да прекрати флирта. С досада разбра, че не си струва да играе опасни игри с безопасни хора. Не се опита да търси друг, намереше ли, той щеше да бъде или някой опасен, или някой, когото щеше да подлуди.

Тази вечер Халюк имаше събрание в болницата, а Селин — урок по балет. С последна надежда прие да изпият по нещо с Хасан, но когато той отвори темата да заминат за Анкара, погледна набързо часовника си, изпи питието си и стана на крака:

— Трябва да си вървя. Моите сигурно са се прибрали и ме чакат.

Не си спомни как се прибра вкъщи, но затова пък прекрасно помнеше как с надежда погледна към техните прозорци — дано лампата да свети. Наистина много искаше да е така. Разбираше, че не може да се спре да направи това, което бе решила. Искаше някой друг да я спре — едно звънване на телефона или Селин и Халюк неочаквано да изскочат от ъгъла, или съседка, която да я заприказва — дори се помая малко пред входа. Но нищо не се случи. Тъмнината вкъщи, празната тишина я напрегнаха и сякаш не за друго, а само, за да се отърве от напрежението, припряно започна да набира телефонния номер, който знаеше наизуст, без да го е ползвала до сега. Сега започна да се страхува от друго — да не би Халюк да се върне или някой да я спре, или да не отговори на позвъняването й. Вече не можеше да понесе някой да я спре.

Веднага щом отсрещната страна отговори на повикването, Айдан си пое дълбоко въздух и заговори бързо:

— Вкъщи ли си?

И самата тя, и отсрещната страна, която слушаше нетърпеливия й глас, разбраха какво значи това.

— Ела, ако имаш време — отговори й Джем.

След това, когато се връщаше към този кратичък разговор, Айдан осъзна колко много неща могат да се кажат с малко думи. Джем й отговори веднага, не му трябваше време да познае гласа й, а това за Айдан значеше, че не я беше забравил, че помнеше гласа й! И макар да не беше му казала, че го търси, за да отиде при него, Джем веднага я беше поканил „Ела, ако имаш време“, освен това я беше спасил от неудобството да пита може ли да отиде, беше й оставил и „вратичка“ да се върне, ако се откаже: „ако можеш“ й каза. Това й се стори много джентълменско.

Джем отвори вратата — стоеше пред нея с присъщата си небрежна елегантност.

— Извинявам се, че те посрещам така облечен… Не те изненадах, нали?

— Май си облечен по-често, отколкото предполагах!

— Защото се събличам по-често, отколкото предполагаш, може би затова… Съблека ли се, после ми се налага да се облека.

Айдан влезе в салона и свали сакото си.

— Днес наистина е много горещо.

— Мога да отворя прозореца, ако желаеш…

— Не, няма нужда и така е добре…

— Какво ще пиеш?

— Нещо, което се приготвя бързо… Уиски, ако имаш… Само с лед, друго не трябва.

Беше напрегната. Не искаше и миг да остане сама. Искаше й се да слуша гласа на Джем, да се забавлява и да забрави да се пита защо дойде при него. Колебаеше се, беше на крачка да се откаже. Нещо като контрабандист, който в късна доба стои пред минно поле — готов да се върне при първото съмнение. Ядосваше се и на Джем, и на себе си, без да знае защо.

Джем с бавни крачки влезе при нея и й подаде чашата. Айдан изглеждаше спокойна.

— Ти си влюбен в собственото си тяло, нали — сама се изненада на раздразнението и заядливостта в гласа си.

Джем я погледна „Това пък сега защо?“, после невъзмутим, все едно, че беше най-нормално да разговарят за това, отговори:

— Не толкова, колкото в телата на други…

— И какви тела харесваш?

Айдан си даваше сметка, че избързва, но не беше в състояние да се контролира. Вече беше тук — каквото щеше да става — да става по-бързо. Беше се решила и искаше да изпълни решението си незабавно.

Джем не бързаше. Бавно я изгледа от главата до петите, после впери поглед в лицето й и с една усмивка, в която имаше и насмешка, и желание рече:

— Искаш да ти обясня ли?

— Ще можеш ли да ми обясниш?

— Не е чак толкова трудно.

— Е, какви тела харесваш тогава? Ако обяснението е толкова лесно, тогава защо ме караш да питам втори път?

— Като твоето…

— От къде знаеш какво ми е тялото?

— Видях те край басейна…

В гласовете и на двамата се доловиха вибрации. Айдан знаеше, че това, което ще каже, ще я изведе на път, от който няма да може да се върне, но въпреки това го каза:

— Една част…

Айдан очакваше нещо от рода на „Горя от нетърпение да видя и останалото“, но Джем се задоволи да каже само:

— Това, което видях, беше хубаво — и веднага заговори за друго — Какво стана с детската площадка? Така и не успяхме да поговорим за нея.

Освен, че се засрами, в този момент Айдан мразеше Джем. Изчерви се. Тялото й гореше. Искаше й се да стане и да си тръгне, без да каже „довиждане“ дори, и никога повече да не стъпи в този дом. Тя беше отворила всички врати, беше го показала направо, но този самовлюбен мъж отвърна глава и я подмина. Надигна чашата си и я изпи на един дъх.

За миг по лицето на Джем премина усмивка на доволство. Подобно на ловец на китове, беше забил копието си в сърцето на жертвата и спокойно и методично продължаваше да го забива още по-дълбоко. От тук нататък беше сигурен — тази жена нямаше да го забрави, не можеше да го забрави — и щеше да му отдаде не само тялото, но и душата си. Ако в този ден се беше любил с Айдан, това за нея щеше да бъде само еднократно приключение — да задоволи желанието си и уплашена да избяга, но сега едва ли щеше да му избяга толкова лесно.

Винаги си казваше, че желае само телата на жените, но винаги, когато беше с жена, само тялото й не му стигаше, непременно искаше да обладае и душата й. В това отношение приличаше до някъде на жените — само тялото не им беше достатъчно, искаха всичко от другия, при това без да са наясно защо. Без друго той самият щеше да даде само тялото си и нямаше намерение да се занимава с душата, която ще му дадат.

Айдан съжаляваше за стореното. Тръгна си разочарована, засрамена, ядосана.

Мислите й бяха объркани, но въпреки това, макар и да не си го признаваше, чувстваше се в плен на този мъж и лесно не може да се измъкне от лапите му.

Всъщност тогава, в дома на Джем, Айдан постъпи като любопитно дете: „Как ли ще стане тази работа?“; сега обаче я вълнуваше друго: „Какъв е този човек, че може да се държи така?“ На какво разчита, че си позволява да бъде толкова самоуверен и нагъл?

В този момент най-много желаеше едно нещо — да види Джем със сломена гордост, да го види паднал в краката си, да й се моли. Докато не видеше това, нямаше да се успокои. От друга страна се чудеше как е възможно такова обикновено чувство да я кара да страда толкова?

Джем от предишен опит знаеше как се чувства в момента Айдан.

Също така беше наясно, че изпитва доволство от раната, която й причини.

И въпреки това се усмихваше доволно.

VI

Тогава Айдан си мислеше, че когато човек е готов да изживее онова, което случайността му предлага, тогава животът се променя много по-бързо, отколкото ако промените са планирани. Сподели това с Джем, но той само иронично се усмихна:

— В повечето случаи човек сам си подготвя случайностите.

Джем подлагаше всичко на съмнение и успяваше да посее семенцето му и в главите на околните. Сега Айдан се замисли, дали тяхната среща, която разтърси и промени живота й из основи, е била случайност, или…

В дните и нощите, последвали онази нощ, за която Айдан си казваше, че е „страхотно падение“, беше напрегната и раздразнителна. Някои вечери изобщо не можеше да заспи. Ставаше и пушеше цигара след цигара в салона. Опитваше се да разбере поведението на Джем. Колкото и да се напрягаше, не можеше да проумее какво иска, какво се опитва да направи този мъж. Върна се назад в мислите си, припомни си всичко — първата среща, после разговора при басейна, по-сетнешните им разговори, но не можеше да намери нищо, което да й помогне да разгадае нежеланието у Джем.

Мисълта, че беше отхвърлена, се бе забила като кукичка в мозъка й и колкото повече се опитваше да я извади, толкова раната ставаше по-голяма и боляща. В един момент й мина през ума дали да не отиде при Джем и да го попита направо „Защо“, но усещаше, че това ще я унизи още повече, и се отказа. Правеше — струваше, мислите й се въртяха все около онова, което отвори рана в душата й, и срама, който изпитваше от това. Изведнъж й ставаше горещо, лицето й се зачервяваше. Мисълта, че беше отхвърлена, объркваше всичките й останали мисли и чувства.

Цялата й същност, навици, характер, принципи се бунтуваха срещу неразборията в душата й — някогашната Айдан се бореше със сегашната объркана жена.

Няколко дни живя като на сън, после реши да потърси спасение в работата — работеше като луда — сутрин от тъмно, вечер до тъмно и, разбира се, този опит да приведе душата си в ред, не остана незабелязан от околните.

По принцип беше работлива, но новото й състояние хвърли в смут колегите й особено останалите заместник-директори, които видяха в това опит за конкуренция и заплаха за бъдещето си. Всички я дебнеха изкъсо. Подобно на дивите животни в африканската савана — когато дъждовният период отмине и реките пресъхнат, за глътка вода или за парче месо са готови да се разкъсат едни други. Хапливи шеги, скрити намигвания, уж случайно зададени въпроси, клюки, сплетни — всичките за една хапка повече месо — длъжност, за една глътка вода — премия, повече. Както за дивите зверове светът е саваната, така и за тях работното място е светът. Тези хора не се вълнуваха от неща, които не засягаха техния свят или които нямаха отношение към положението им в службата — не четяха книги, не се интересуваха от политика, освен ако не ги засягаше пряко, но бяха особено чувствителни и към най-малката промяна или размърдване в своя свят. И Айдан беше една от този странен затворен свят — пещера, и в нея дремеха същите инстинкти. Беше свикнала да използва ума, знанията, силата, прозорливостта си, за да опознае и успее в този свят. Сега, за да се спаси от сътресенията и объркаността, които изживяваше навън, реши да се спаси, хващайки се здраво за нещата в „пещерата“ — това обаче плашеше останалите и ги караше да настръхват.

Един късен следобед Сема, която беше другата жена заместник-директор, надникна в стаята на Айдан.

— Още ли работиш?

Сема и Айдан се конкурираха както с останалите, така и помежду си. И конкуренцията между тях двете беше по-жестока от тази между мъжете. Мъжете се борят помежду си за нещо, което по принцип е естествено — мъж, директор на банка, но с жените не е така. Те се борят, за нещо, което принципно не е присъщо на тях — жена директор. И докато мъжете, въпреки амбициите си, можеха да се обединят против жената директор, то такова съглашение между две жени бе невъзможно. За да успеят, жените трябваше да са по-агресивни от мъжете.

— Трябва да приключа някои неща — гласът й прозвуча любезно, но хладно.

— Май си решила на всяка цена да станеш генерален директор.

— Не, за какво ми е да ставам директор, смятам направо да купя банката.

Видно бе, че Айдан каза това, защото не й се говореше със Сема и че това беше просто приказка. И Сема го знаеше, но въпреки това още на следващия ден не пропусна да обиколи една по една стаите на останалите заместник-директори и уж пиейки кафе с тях, да им предаде думите на Айдан.

— Не мога да кажа, че не го заслужава — с това започваше разговора си Сема — Айдан не е като нас. Всички имаме амбиции, но нейните са нещо друго… Знаете ли какво ми каза? „Не ми е достатъчно да стана директор“ — ми каза — „Аз смятам да купя банката.“ Все едно директорството й е в кърпа вързано, та виж за какво се е замислила…

Успелите жени уж са интелигентни, уж са над нещата, но и в тях дреме махленската клюкарка. На някои от по-близките си колеги Сема не пропусна да каже:

— Скъпата Айдан, когато изживява оргазъм, и тогава сигурно крещи: „Ще стана генерален директор! Ще стана генерален директор!“

Клюките естествено стигнаха и до ушите на Хасан. Дойде в стаята й и с искрена загриженост я попита:

— Ти какво каза на Сема? Вдигнала е на крак цялата банка.

По друго време това щеше да я ядоса и да я накара да предприеме мерки, за да заздрави позициите си, да сплоти поддръжниците. Казано накратко щеше да направи една „кафе обиколка“ и да опровергае думите на Сема, но нямаше да се натъжи. Но сега, когато беше отхвърлена и пренебрегната, когато се съмняваше в ума и женствеността си, думите на Сема я караха да се почувства като спънала се и паднала по очи на земята, нямаща сили да се изправи. Сянката на поражението, която я преследваше в личния й живот, започна да пада и върху работата й. Започна да се страхува — от всекиго и от всичко, от живота. Прииска й се да избяга — нещо, което й беше неприсъщо.

Използва предстоящото утре събрание като претекст, взе необходимите документи и след обяд излезе от работа. Искаше й се да се прибере вкъщи, да си легне, да си почине, да се скрие под одеялото и ако е възможно, да поспи. Единственото й желание в момента беше да стане вечер и Халюк да се прибере вкъщи. Неговата обич щеше да й вдъхне вяра и да й върне силата. Той бе нейната крепост, освен него на никого не можеше да се довери, при никого не можеше да се подслони.

Денят беше горещ. Притеснена слезе от колата. Влизаше вътре, когато един мъжки глас я попита:

— Как си?

Позна гласа. После си спомни, че тогава космите на тила й настръхнаха. Продължи да върви, само леко извърна глава:

— Благодаря, добре.

Не го попита „Ти как си?“[1]

Но Джем се държеше така, все едно не забелязваше студенината в гласа й. Тонът, поведението, начинът, по който й отвори вратата и я подкрепи по лакътя, докато влизаше — всичко излъчваше приятелство и близост. Беше си внушила незабелязано за самата себе си, че ако един ден се срещне с Джем, ще се държи сдържано и студено, затова неговата топлота и близост сега я учудиха. Както след всяка среща с Джем, и сега в душата й настана смут. Започна да си мисли: „Аз ли не разбирам какво се случва, или го разбирам погрешно?“

Чувстваше се самотна и уязвима, но дружелюбното отношение на човека, предизвикал тези й чувства, неочаквано бързо разсея съмненията й. За това толкова кратко време всичко се промени по магически начин — нещата, които й се струваха важни, неочаквано изгубиха смисъла си, увереността й се върна, от чувството за поражение не остана и следа, мъката и болката изчезнаха. Душата й олекна, почувства се окрилена и дори не забеляза, че всичко се бе случило само благодарение на приятелските нотки в гласа на Джем.

От години живееше по един и същ начин. Животът й вървеше по определени релси, подобно на трамвай, който от край време се движеше по един и същ маршрут. След първата среща с Джем обаче старите навици изгубваха значението си, вътрешното й равновесие се разклати — душата й жадуваше промяна. Подобно на дете, получило цветен калейдоскоп по празниците — с всяко движение пред очите му се сменяха една от друга по-пъстри и неприличащи си една с друга картини, в душата й се раждаха нови и различни чувства, понякога коренно различни едни от други. Повечето бяха моментни, нямаха здрави корени и като че само навестяваха душата й. Минаваше време, в което се опитваше да разбере кои са истински и кои — не, преди да ги приеме завинаги. Но в такива моменти човек често губеше мярката между истинското и преходното.

Докато чакаха асансьора, Джем тихо прошепна:

— Много добре изглеждаш днес. Този цвят ти отива.

— Така ли? Само дето аз не се чувствам добре днес…

— Жалко… Значи това, което всички виждат, ти не го виждаш и не можеш да му се насладиш… Я застани пред огледалото и се погледни добре. Може би така ще видиш това, което мъжете виждат и чувстват, когато те гледат.

— И какво чувстват? — в гласа й прозвуча подигравка.

— Щях да ти кажа, но майка ми ме е учила, когато разговарям с жени, да не казвам неприлични неща.

— Правилно ти е казвала майка ти… — „Каква ли жена ще да е била майка му“ — мина й през ума. После в асансьора: — Каква жена беше майка ти?

За пръв път, откакто се бяха запознали, по лицето на Джем премина сянка. Надменното дръзко изражение изчезна. Чертите му се смекчиха, изглеждаше леко смутен и объркан — подобно на подплашено ято птици, разлетяло се на всички страни — и това го правеше още по-красив. Джем, когото виждаше сега, беше различен от Джем в представите й. Не бе допускала, че може да има човек, когото Джем толкова да обича, по когото толкова да страда и който толкова да го опечали.

— Моята майка почина.

Айдан никога не забрави този отговор. Джем не каза както обикновено казват: „майка ми почина“ или „майка ми умря“, а подобно на самотно, изоставено, тъжно дете рече: „Моята майка почина.“ След много време Айдан си помисли дали печалното изражение на Джем не беше признак на онова странно, болестно състояние, в което изпадат изоставените деца. Веднага след това го погледна и изпита съмнение дали тъгата, изписана по лицето му, е истинска. Не можа да реши. Много по-късно щеше да научи, че това е само едно изречение, чието въздействие върху жените многократно бе изпитано.

Но в онзи ден не знаеше това и не мислеше така.

Влязоха в асансьора. Айдан изтълкува печалното изражение на Джем от преди малко като израз на близост. В този момент й се искаше да го погали по главата като малко дете.

— Ела, ще те почерпя нещо студено — предложи Джем.

След време Айдан щеше да си мисли, че може би изречението „Моята майка почина“ и състраданието, което предизвика у нея, бяха причина да приеме поканата му, но никога не успя да бъде напълно сигурна. Ако не беше го казал, дали щеше да отиде? Един вътрешен глас й нашепваше „да“, а друг — „никога“.

Краткото мълчание на Айдан Джем прие като съгласие и натисна копчето за последния етаж, а може би не допускаше, че може да му откаже.

Айдан стоеше, опряла гръб в ъгъла на асансьора. Притиснал ръце о стените, Джем стоеше пред нея. Усещаше миризмата му — на чисто. Малко остра, но създаваща странно усещане мъжка миризма. Като че за да я усети по-ясно, повдигна глава. В този момент Джем наведе своята. Лицата им се оказаха близо — почти да се докоснат. Гледаха се, без да помръднат, като че не знаеха какво да направят. И двамата видяха поканата в очите на другия. И двамата, накланяйки глави встрани, приеха поканата. Айдан не разбра как точно стана, но когато асансьорът стигна до последния етаж, устните им се докоснаха. Не беше точно целувка, но от това докосване в стената, която пазеше живота и брака на Айдан, се появи малка пробойна. Не знаеше какво я очаква от другата страна на стената, но мисълта за неизвестното я възбуди — толкова силно — за пръв път от много дълго време.

Влязоха вкъщи. Без да каже нищо, Джем я хвана за ръката и я поведе към спалнята. Айдан не виждаше нищо в стаята. Или по-точно виждаше, но възбудена и уплашена не успяваше да го задържи в съзнанието си — всичко се изгубваше в миг. Само забеляза, че леглото е много голямо и после никога не го забрави.

Беше се засрамила много, когато бавно-бавно Джем започна да я съблича. Неволно бе прикрила гърдите си с ръце, когато след блузата свали и сутиена й. Вълнение, срам, страх, любопитство, противоречиви мисли от последните дни незабелязано се надигаха в нея и на вълни прииждаха една след друга. Джем свали полата й и всичко останало. Стоеше гола пред него. Прииска й се веднага да легне в леглото, но не толкова от желание да се люби, колкото да се скрие.

Повдигна тънката покривка и се пъхна под нея, придърпа я почти до врата си. Почувства главозамайване — от многото силни, объркани мисли и чувства.

Джем се събличаше бавно пред нея, като че искаше да й даде възможност още веднъж да се възхити на тялото му.

Айдан не си спомняше нищо — как започнаха да се любят, какво направиха, казаха ли си, или не нещо — нищо не помнеше. Все едно съзнанието й я предпазваше да види какво се случва. Само си спомняше, че сърцето й биеше до пръсване и в един миг изпита страх, че ще припадне.

Когато дойде на себе си и започна отново да вижда, чувства, разбира, Джем държеше гърдите й в ръце и смучеше зърната им. Стискаше леко между зъбите набъбналите като черни къпини зърна и леко ги докосваше с език. Джем за последен път притисна лицето си в гърдите й и се спусна надолу. Целуна корема й, леко докосна с език приличната на цвете вдлъбнатинка на пъпа й, после обгърна бедрата й с ръце и ги разтвори встрани.

Айдан усети дъхът му в слабините си. В отговор на това се напрегна и опита да затвори бедрата си — главата на Джем остана между тях, притисната силно към слабините й.

Постъпи по навик, както постъпваше, когато се любеше с мъжа си — обхвана главата на Джем с ръце и се опита да го придърпа нагоре към себе си. Джем обаче хвана китките й и разтвори ръцете й встрани. После каза нещо, на което не беше свикнала:

— Моля те, остави ме!

В началото Айдан не вярваше, че на Джем му е приятно да го прави, но после се убеди, че е така, и за пръв път в живота си, без да се притеснява, че на мъжа може да му омръзне и да спре, се остави на удоволствието. Езикът на Джем, подобно на опитен пътешественик, намираше пътя между тайнствените гънки на тялото й — накрая стигна до онова малко, чувствено хълмче.

В един много кратък миг Айдан си помисли какво щастие е да споделиш удоволствието си с мъжа, без да се притесняваш дали той изпитва наслада, или не, после всичките й мисли, дори чувствата, се изгубиха и от слабините към мозъка й се плъзнаха хиляди малки мравки с огнени крачка. Когато огнените вълни станаха толкова силни, че на Айдан й се струваше, че няма да може да издържи повече, отново се опита да изтегли главата на Джем нагоре и извика:

— Стига! Спри!

Джем обаче отново я хвана за китките и разтвори ръцете й встрани. После, без да спре да я докосва с език, едва разбираемо рече:

— Отпусни се, остави се…

Айдан се отпусна.

През нея потекоха огнени реки и крещейки:

— Кой си ти? Кой си ти? — се разтърси от дяволско, неизпитано до сега удоволствие.

Когато виковете на Айдан преминаха в тихи стонове, Джем не повдигна глава, а продължи по-леко, по-нежно да я докосва с езика си. Айдан никога не забрави това. Повярва, че Джем наистина изпитваше удоволствие да го прави, а това й доставяше още по-голяма наслада.

След минута-две, когато удоволствието започна да се превръща в болка, Айдан затвори бедра и извика:

— Спри, спри, сприии, спри!

Джем повдигна глава и я погледна. Личеше, че е доволен от себе си. Бавно се плъзна нагоре.

Макар че се чувстваше напълно изпразнена, Айдан повдигна коленете си към корема и го притисна с ръце. Известно време лежа така. Когато дойде на себе си, повдигна възглавницата си, опря гръб в таблата на леглото и запали цигара. Джем гол, без да изпитва нужда да облече каквото й да е, се върна в стаята и й поднесе купа студени ягоди.

Починаха си, а после започнаха да се целуват с дъх на ягоди. Винаги си спомняше как ароматът на ягодите ги беше обвил от всички страни, и тя се чувстваше като сред малки, пухкави червени облаци. Докато се целуваха, Джем ту долепяше, ту откъсваше тялото си от нейното. Твърдината, която толкова я възбуждаше, шареше по слабините, върху корема, по бедрата й и тя искаше да я усеща още и още.

Не можеше да издържа повече. Обърна се по гръб, сви колене, разтвори бедра и придърпа бедрата на Джем към себе си.

Когато онова, което липсваше на тялото й, вече беше в него и тласъците му из дълбините му стигаха чак до мозъка й, когато ароматът на ягоди, огнените вълни и страстните стенания я поведоха към черната бездна на удоволствието, Джем леко се отдръпна назад и започна да я докосва бавно и леко, леко… Айдан го молеше да продължи, а той я държеше на ръба на пропастта и рисуваше малки кръгове в нея. После изведнъж от потното му тяло се разнесе онази чиста и остра мъжка миризма, отпусна цялото си тяло върху нея.

— Да! Да! — крещеше Айдан, а той отново се отдръпна леко назад и с леки, леки докосвания продължаваше да чертае кръговете вътре в нея.

Айдан не беше на себе си — искаше, желаеше, стенеше. После неочаквано последваха мощни тласъци и цялото удоволствие, събирано по време на любовната игра, се отприщи като порой, разкъсал бента. Айдан се тресеше като лист, потапяше се в огнената река, разтапяше се и изчезваше в нея, после отново изплуваше и отново потъваше в дълбините й.

Четири часа минаха така — с целувки, ягоди, леки докосвания, мощни тласъци. Айдан вече не можеше да си спомни колко пъти потъна в огнената река и колко пъти крещеше в екстаз, носена върху червените облаци. Спомняше си, че когато на свечеряване с тяло и душа, пропити от ягодов аромат, излизаше от дома на Джем, тялото й потреперваше от вълнение и сладостна умора.

Качвайки се в асансьора, върху лицето й бе изписано изражение като на моряка от приказките, видял и разговарял с морска русалка.

[1] В Турция „Как си“ е част от поздрава между двама души. Проява на лошо възпитание или неуважение е, ако не се попита. — Бел.прев. ↑

VII

Влезе вкъщи, без да включи лампите, и веднага тръгна към банята, като същевременно се събличаше. На светлината в банята се погледна в огледалото — изненада се. Едва забележимите бръчици около очите, бледорозовият тен на кожата, вълнистите кичури над челото, които още от гимназията все се опитваше да изправя и които си оставаха все същите, придаваха на лицето й малко предизвикателно, да не кажем похотливо, изражение. Не това обаче я изненада. Изненада се, че въпреки случилото се, лицето й си беше същото лице.

Мислеше си, че всичките нови преживявания, които разтърсиха живота и душата й, ще се отразят и върху лицето й. Душата се беше преродила, нима беше възможно лицето да си остане същото? Това й се струваше странно и неестествено. Затова лицето й й се стори малко чуждо.

Извърна глава към рамото си и го помириса. Върху него все още се усещаше миризмата на Джем, която още след първата им среща бе накарала сърцето й да трепне и която вече беше незабравима част от живота й. Оказа се в положението на крадец, откраднал ценна вещ — хем искаше да я запази за себе си, хем да се отърве от нея. Трябваше да се освободи от тази миризма върху тялото си — най-голямо доказателство за преживяното, преди мъжът и дъщеря й да се върнат вкъщи. Влезе под душа.

Изкъпа се и без да си подсуши косите както трябва, отиде в спалнята и си легна. Зави се през глава. Нямаше сили да вижда нито мъжа си, нито дъщеря си, не искаше да се среща с тях. В тъмната къща светеше само лампата в банята.

Боеше се да остане съвсем на тъмно. Знаеше — тъмнината ще роди нови мечти и ще я накара да изживее още веднъж преживяното, а тя искаше да го забрави в този дом. Вярваше, че стореното е грях и не искаше неговият призрак да се промъкне тук. Страхуваше се дори да мисли за това.

Всички таени дълбоко в душата й, от детството насам, чувства и желания, се пробудиха и размърдаха, и подобни на дух, излязъл от бутилката, обикаляха навсякъде в нея.

В този емоционален взрив не знаеше кои чувства да потуши, кои да подхрани и кои да остави да растат на воля. Нито едно от тях не се задържаше дълго в нея — появяваше се, опарваше душата и се изгубваше, за да дойдат на негово място други. Объркана, лежеше свита на кравай в леглото.

Страхуваше се. Боеше се и от случилото се, и от това, което предстоеше да се случи. Не искаше да въвлече семейството си в тази обърканост. След време с болка щеше да разбере, че не е било толкова страх, колкото предчувствие, предупреждение за предстоящото.

Изпитваше мъчително угризение на съвестта — бе изневерила на мъжа си и на дъщеря си. И не защото се беше любила с друг мъж — и за това страдаше, но болката не беше толкова силна. Това, което я измъчваше истински, от една страна, беше доверието и непоколебимата вяра, с които мъжът и дъщеря й я гледаха, а от друга — увереността й, че преживяното ще се повтори отново.

Въпреки страховете си не съжаляваше за случилото се, а това още повече засилваше угризенията й — не само за преживяното, но и за това, което предстоеше да преживее.

Страдаше по Джем — разговорите с него, гласа му, шегите му, докосванията му. Изражението, изписано на лицето му, когато казваше „Моята майка почина“, беше пред очите й. Въпреки дързостта, самочувствието, високомерието, въпреки цялото му богатство тя си мислеше за него като за едно изоставено, самотно дете и това събуждаше състрадание и обич към него. Имаше и друго — изгаряше от ревност, че утре, а може би и в този миг, Джем можеше да прави същото с друга жена.

Наред с всички чувства, съмнения, угризения имаше още едно чувство, което въпреки силата и яснотата си, бе пренебрегвано и избутвано в сянка — изненадата.

Айдан винаги си мислеше, че има прекрасен сексуален живот. Когато се събираха с приятелки и станеше дума за това, макар и да не го казваше направо, даваше да се разбере, че заедно с Халюк изживяват прекрасни, вълнуващи мигове на наслада. Любеше се с мъжа си редовно и винаги изживяваше удоволствие от това. И за миг не й беше минавало през ума, че е възможен друг начин на любене и друга сила на страстта.

Сега изведнъж се озова пред вратата към един нов свят, чието съществуване не беше подозирала, озова се в приказка — водопади от светлина, цветя, аромати — никога не беше се любила така.

За Джем любенето беше свещенодействие. Прекланяше се пред жената и дълго, дълго се застояваше пред всяка част от тялото й. Джем се любеше с такава жар, устните му толкова нежно докосваха всяка част от тялото й, че Айдан за пръв път в живота си се почувства толкова красива. Благодарение на него започна да обича тялото си, дори онези малки части от него, които жените не харесваха и които се опитваха да скрият, пред Джем Айдан ги показваше без ни най-малко притеснение или неудобство. Когато беше до него, не намираше нищо грозно и некрасиво у себе си.

Както се възхищаваше от ума си, разговаряйки с Джем, така се възхищаваше от тялото си, любейки се с него. Може би най-голямата особеност или сила на Джем беше способността му да прави всяка жена, до която се докосне, по-красива и по-умна и да я накара и тя да го почувства.

Любейки се, това, което доставяше огромна наслада на Айдан, доставяше същото удоволствие и на него. Дори когато главата му се губеше в слабините й, Айдан знаеше, че това му е приятно, и нейното собствено удоволствие се умножаваше многократно.

Айдан с почуда научаваше колко недокоснати места по тялото й е имало и какъв източник на удоволствие се е криел в тях.

Джем предчувстваше желанията на Айдан и преди тя да си е помислила за тях, той вече правеше необходимото. Хората, когато се любеха помежду си, понякога изпитваха съмнения: „Ако не го преживея сега, после няма да мога; ако го преживее преди мене, аз няма да мога.“. Любейки се с Джем, Айдан беше освободена от тези мисли. Сега разбираше колко много удоволствие се крие в това, да се любиш на воля. Даде си сметка, че години наред, любейки се с Халюк, все е била неспокойна. Когато Халюк беше на път да стигне върха на насладата, и тя бе бързала, бе се стремила да го достигне заедно с него.

Затова сега се изненадваше.

И това не беше всичко — тя, която си мислеше, че знае всичко за любенето, изведнъж откри непознати за нея докосвания, милувки, целувки, думи и започна да се съмнява в себе си — дали не е така и с други неща, които си мислеше, че знае.

Когато Халюк и Селин се прибраха вкъщи, Айдан беше заета с други мисли. Халюк влезе в стаята и включи лампата:

— Какво ти е?

Издърпа одеялото над главата си:

— Много ме боли глава. Изгаси лампата, не мога да понасям светлината.

Криейки лицето си, каза, че няма сили да говори.

Преди още Халюк да излезе от стаята, тя вече се беше върнала към своите си мисли: днес преживя много изненади, но беше сигурна, че й предстоят още много, много; нежните думички, които Джем й нашепваше, любейки се, шегичките му й вдъхваха увереност в това. „Дали не си въобразявам?“ — мислеше си. По-късно, винаги, когато се връщаше към този ден, се усмихваше и се чудеше сама на себе си — как не бе прозряла това още в първия ден. Сега обаче все още се съмняваше в мислите си: „Какво повече от това би могло да бъде?“

Търсейки отговор на въпроса, си даде сметка колко бедно е въображението й, колко слаба е фантазията й, а това още повече разпалваше любопитството й. Подобно на дете, намерило нова играчка — разглеждаше я, човъркаше я отвсякъде, за да я разучи по-добре.

Имаше още нещо, което не й даваше мира: дали тя бе успяла да изненада мъжа, който толкова много я бе впечатлил? Как му се е сторила тя — интересна или обикновена? Дали щеше да я покани отново? Дали щеше да пожелае да се люби с нея? Но въпросът, който най-много я измъчваше, беше: дали след като се съгласи да легне с него, му падна в очите, това, че му се отдаде изцяло, любейки се, дали не изчерпа интереса му към нея, дали в неговите очи все още беше една истинска дама?

Неволно сравняваше Джем и Халюк. Не искаше да го прави, опитваше да отхвърли тази мисъл, но не беше по силите й. Знаеше, че не бива да го прави, и това я тормозеше още повече. Сравняваше телата им, докосванията, милувките, целувките им…

Тази вечер, когато Халюк дойде при нея и си легна, Айдан се сви в единия край на леглото и се престори на заспала. Не искаше мъжът й да я докосва. Боеше се, че направи ли го, ще разбере за случилото се днес. Освен това се срамуваше.

В душата й беше като на многолюден пазар — гласове, образи, случки — пълна бъркотия. Въпреки това на следващия ден отиде на работа в приповдигнато настроение. От вчерашното настроение нямаше и следа.

Когато говореше на събранието, чувстваше се обградена в някакво особено сияние. Нещо повече, като че и околните го виждаха, гледаха я и усещаха, че с нея е станала някаква промяна.

Говорейки, мислите й бяха разделени на две: едната половина внимаваше върху това, което казваше, другата обхождаше с поглед присъстващите и по лицата им се опитваше да познае дали някой от тях се е любил така, както тя вчера. Внуши си, че никой не го е правил, и ги изгледа пренебрежително.

Когато събранието свърши и директорът мина през междинната врата и влезе в кабинета си, останалите също станаха. Прибираха листите и папките пред себе си и разговаряха помежду си. Стиснала своите пред гърдите си, Айдан, усмихната, като на шега каза:

— А, докато не съм забравила, да ви кажа още нещо.

Всички с любопитство обърнаха очи към нея.

— Чувам да се говори, че ще купувам банката. Понеже не можахме да се разберем за цената, за сега проектът се отлага.

Само с едно изречение отговори на клюките на Сема и като на шега спечели още една победа в двубоя помежду им.

От една страна, колегите й си мислеха, че прави всичко по предварителна програма, някак интуитивно усещаше нещата и ги подреждаше в себе си: влизаше в малки единоборства, отговаряше на клюките, включваше се в събранията, говореше по телефона, шегуваше се. От друга страна обаче, правеше го така естествено, все едно, че бяха маловажни неща, за които много-много не й пукаше.

След като мина през вратата на изневярата, попадна в един нов свят. Страховете и мечтите й за бъдещето я люлееха в люлката на съмненията и противоречията и тя търсеше да открие трудно забележимите признаци на греха в околните — търсеше съучастници. Кои от тях зад маската на сериозността криеха тайните на похотта и страстта, кои не поставяха граници в сексуалните си желания и винаги оставяха отворена врата за нови, непознати, различни удоволствия? Кои бяха? Колко човека членуваха в тази секта? Вглеждаше се в лицата им, следеше всеки жест, всяка дума, всеки поглед, търсеше следата, която да я отведе до истината. Откри, че зад видимия живот има друг — невидим. И между него и тези, които не подозираха съществуването му, се издигаше незабележима, но висока и труднопреодолима преграда.

На обяд слезе сама да обядва в кафетерията на банката. Знаеше с кого иска да разговаря. Взе подноса и се запъти към дъното на кафетерията, откъдето се чуваше смях. На масата седяха четири-пет жени. Хранеха се, без да обръщат внимание на останалите, смееха се и се шегуваха помежду си. Глъчката около тях донякъде разсейваше прекалената тишина в заведението.

В очите на останалите те бяха доволни от материалното си положение, богати проклетници. Всички бяха започнали работа по едно време с Айдан. Докато Айдан бързо се издигаше по служебната стълбица, те бяха стигнали най-много до шеф на отдел или си бяха останали на първоначалното ниво. Никой не се съмняваше в ума им. Дори се бояха от острите им езици, но им липсваха енергия и сили, които да подкрепят ума. Прикриваха недоволството от неуспехите си под маската на подигравката и непукизма и използваха ума си само за хапливи фрази, които изстрелваха към собствения или този на околните живот. Шегуваха се със себе си, със съпрузите си, с мъжете, с жените, с живота си, с началниците си. Говореха спокойно за неща, които другите не смееха да споменат. Приемаха неуспеха си като рекет от страна на живота и се шегуваха с него.

Групата на непукистите, непризнаващи правила и норми, приеха Айдан с бурна радост. Пътищата им се бяха разделили, но веднъж седмично или на десет дни Айдан непременно слизаше в кафетерията и обядваше с тях. В тази строга сграда, в която всичко се вършеше според законите, обядът с тях преминаваше весело като на пикник.

Обичаха Айдан. Харесваше им да се държат с нея както в първите дни, все едно нищо не се е променило. И Айдан се държеше по същия начин. За тях това беше възможност да покажат, че си имат приказката с човек от „висшия ешелон“, а за Айдан — да покаже, че въпреки успехите си не се е възгордяла и си е останала същата.

Сядайки на масата, Айдан попита:

— Какво пак, за какво се кикотите? Какво е станало?

Фериман, най-закръгленката и най-гръмогласната от всички, рече:

— О, боже, за какво да говорим, все едно и също. По-добре ти кажи какво става горе. Казват, че ще сменят шефа на счетоводството? Вярно ли е?

Както винаги поклюкарстваха за работите в банката, Айдан им казваше какво знае, те на нея — какво са чули, кой какво казал, кой с кого се е сдушил — такива работи.

После разговорът премина върху семействата, мъжете, децата — Айдан така й предполагаше. Върнаха се към онова, което говореха преди тя да дойде. Фериман, която се беше развела с мъжа си, разказваше, че в края на седмицата щяла да ходи в Абат с един, с когото се запознала. За пръв път щели да останат насаме.

— Що за човек е? — попита Айдан.

— Добър… Шеф е на кредитния отдел, може и да го знаеш — Джунейт? Работлив е… Спокоен, тих… Действа ми успокояващо.

Млъкна. Погледна колежките си, които внимателно я слушаха.

— Не е някой, който да ти сваля звезди или да те възкачи на седмото небе… — И с присъщия си шеговит тон добави: — Но и няма да те нарани, няма да направи така, че да те заболи!

Този израз им подейства като парола — започнаха да говорят за мъжете, за техните неумения в леглото, за липсата на душа, когато се любят, за това как след като свършат, се излягат като талпи по гръб и чакат аплодисменти, все едно, че са сътворили чудо, и как, ако не ги получат, се цупят като деца; които стават и напускат „сцената“ по средата на играта и се подиграват с примиращата от срам жена; говореха така, все едно, че до ден-днешен не бяха срещнали мъж, който да се люби добре, да им доставя удоволствие, да ги забавлява.

Айдан знаеше, че истината не е точно такава. Вече започваха да остаряват и се опитваха да намерят кусур на всичко, нещо като отмъщение към живота. Опитваха се да покажат нещата по-зле, отколкото беше в действителност, и знаейки, че всъщност не е така, се успокояваха и се чувстваха по-добре. Все пак разбираше, че животът им не е чак такъв, че да предизвика завист.

После се впуснаха да разказват истории за мъже, които го правели „цяла нощ, до сутринта“, но никоя не говореше от собствен опит, само бяха чували. После Фериман ги разсмя с разказа си за един, който работел „като електрически свредел“. Останалите поеха шегата — колко опасни били такива мъже. Започнаха да си разменят двусмислени подмятания и да остроумничат. Смехът им ехтеше в кафетерията и се разстилаше като ефирна, разноцветна дантела на фойерверк върху останалите маси — страхливците около тях им хвърляха любопитни и завистливи погледи. Всички знаеха, смеещите се така в кафетерията на банката нямаха шансове да се изкачат по стълбата на успеха, затова никой не се присъединяваше към тях, но от друга страна, мислеха, че е хубаво, ако можеш да се смееш така.

Позастарелите момичета се смееха и това всъщност беше протест — срещу нормите и правилата: „На нас не ни пука! Може и да не сме успели като вас, но можем да се смеем свободно!“ Нещо като бартер — успех срещу смях.

Айдан изпитваше леко неудобство от този смях, но също се смееше — беше достатъчно успяла, за да не я гледат накриво, смехът прибавяше сила към силата: „Силна съм и мога да си го позволя!“ Освен това присъствието на човек от „висшия ешелон“ между посредствените й носеше и други точки — не е горделива, не си вири носа — и това засилваше благоразположението на подчинените й към нея.

Когато се върна в стаята си, на лицето й все още бе изписана усмивка, но някаква неясна, необяснима тъга и потиснатост хвърляха сянка върху настроението й. Още веднъж се убеди, че има по-добър брак от всички останали. Разбра и друго, останалите си нямаха идея за преживявания като нейното с Джем. Това, което чу, й показа, че наистина изживява нещо страхотно и е част от едно невероятно приключение.

Даваше си сметка, че ако се срещнеше още веднъж с Джем, това нямаше да бъде вече просто „забежка“ — случайна, за един път. Приключението й щеше да се превърне в един объркан и труден лабиринт, от който нямаше да може да излезе. Или поне нямаше да може да излезе лесно. Чувстваше го. Ако ще бяга — сега е моментът. След това ще бъде късно. Въпреки това не искаше да избяга. Любопитството „А после какво?“ я измъчваше толкова силно, колкото възбудата и насладата от преживяното. Както в началото на много подобни връзки, Айдан попадна в капана на любопитството…

През целия ден работи, наблюдавайки останалите и опитвайки се да прозре скритите страни на живота им. От време на време се сещаше за разговора в столовата и се усмихваше, но някъде дълбоко в душата й дремеше нещо, което не можеше да се нарече с конкретно име, но което я караше да се чувства неспокойна и което постепенно нарастваше — до вечерта стана нервна и раздразнителна.

Излизаше от стаята, когато телефонът звънна. Припряно се спусна към него и тогава разбра причината за настроението си — цял ден бе очаквала Джем да й се обади. Той не знаеше телефона й, но тя въпреки всичко очакваше да й позвъни. Един глас, спотаил се някъде зад нервността й, нашепваше: „Ако ме харесва, ако ме желае и иска да сме отново заедно, ще намери начин да ми се обади.“

Разбрала причината за състоянието си, не се почувства по-добре, напротив, раздразнителността премина в гняв.

Върна се вкъщи изнервена. Скара се на Селин, сдърпа се за нищо с Халюк. Отказа да вечеря. Не я свърташе на едно място — влизаше в кухнята, после в хола, после тръгваше към спалнята. Не й се говореше. Мисълта й беше само една — защо Джем не й се обажда. Блъскаше си ума в търсене на отговор. Да бъде нехаресвана, пренебрегната, отхвърлена от един мъж, когото тя самата толкова харесваше, сриваше цялото й самочувствие.

Почувства се измамена — все едно й беше изневерил. Тогава и тя щеше да му изневери.

Съзнаваше, че е безсмислено да се чувства така, но не беше в състояние да промени нищо. Гневът и обидата в нея се надигаха и пенеха като вълни и бялата им пяна покриваше всички останали мисли и чувства.

Малко насила приспа Селин. Съжали, че се отнесе така към дъщеря си, а това, че знаеше причината, поради която го направи, я караше да се чувства още по-зле, но не беше в състояние да се контролира.

Помая се още малко в стаята на Селин, увери се, че е заспала, и слезе в спалнята. Отвори гардероба. Една по една разгледа всичките си дрехи. Извади една тясна къса пола и прозрачна блуза с цвят на нар. Беше ги купила по-рано, но й се струваха твърде предизвикателни, затова не беше ги обличала до сега. Седна гола на ръба на леглото и си обу черни обувки с висок ток. Стана и се огледа пред огледалото. Доволна от себе си започна да се облича. Не бързаше. Най-последно сложи на устните си тъмночервено червило.

Върна се в салона. Седна във фотьойла и кръстоса крак връз крак. Изпитваше особена възбуда. Към обърканите й чувства се прибави още едно, че изневерява на Джем с мъжа си. Живееше като в театър — сама пишеше сценария и раздаваше ролите, после ги сменяше само дето останалите участници в спектакъла изобщо не подозираха това.

Халюк седеше пред телевизора, но почувства влизането на Айдан — все едно го удари с ток по рамото. Обърна се и я погледна. Видя кръстосаните й крака, късата пола, впитата блуза, която повече показваше, отколкото скриваше гърдите й, изненада се, но и напрегна в същото време.

Опита се да не го покаже на жена си. Закачливо й смигна с око:

— Какво става тука?

Айдан само повдигна рамене:

— Нищо…

Халюк беше от мъжете, които никога не отказваха на жените си — беше готов да се люби винаги когато Айдан пожелаеше, но сега се смути — тази прозрачна блуза, това червило — не бяха неща, с които беше свикнал.

Изгаси телевизора. Стана.

Айдан го хвана за ръката.

— Седни до мене.

Целуваха се в креслото, както във времето, когато бяха младоженци, и с всеки следващ миг възбудата им нарастваше. Когато почувстваха, че не издържат повече, станаха и се преместиха в спалнята — бояха се Селин да не се събуди и да ги види.

Силно възбудена, Айдан се отпусна в леглото. Започнаха да се любят с привичните си милувки и движения, но в един миг на Айдан не й хареса как го правеше Халюк. Очакваше от него да се люби като Джем.

С малки движения на тялото, с тихи стенания, с кратки думички се опитваше да подсказва на мъжа си кое й е приятно. Понякога извиваше тялото си така, че Халюк да гали местата, по които й се искаше, или притискаше ръката му о тях. Халюк се опитваше да прави, каквото му подсказваше Айдан, но ръцете му, устните, езикът, новаци в новия начин на любене, не успяваха да направят каквото искаха от тях.

Айдан се измъчваше, виждайки разликата между двамата мъже. Мисълта, че Халюк никога нямаше да познае и изживее такова удоволствие, я караше да го съжалява. Тя веднага се беше нагодила и изпитала наслада от любенето с Джем, но Халюк, дори да срещнеше жена, любеща се като Джем, нямаше да успее да й се наслади. За пръв път почувства, че между нея и мъжа й има огромно и важно различие.

Искаше й се да се люби с Халюк, както се любеше с Джем. Не искаше да изпитва нужда от друг мъж. Искаше да намира желаното вкъщи, искаше й се да се откаже от много неща, за да бъде така, но се боеше, че няма да й стигнат силите да го направи.

Накрая се отказа да направлява Халюк, остави го да го прави, както той си знае. Почувствал се в свои води, Халюк се освободи от сковаността си.

Когато свършиха да се любят, тялото на Айдан беше получило очакваната наслада, беше се изпразнило от напрежението и беше доволно, но душата й беше по-неспокойна и по-незадоволена от преди.

Наметна халата си и отиде в банята.

Запали лампата и се заключи. Седна на ръба на ваната.

Не се върна в спалнята, преди Халюк да заспи. Стоя сама с мислите си.

Опитът с Халюк само й показа, че ще отиде отново при Джем, но се боеше, че той може да не я пожелае. Изпита истински страх за бъдещето си.

VIII

Отсъствието на някои неща ги прави по-осезаеми от присъствието им.

Очакваше Джем да й се обади, затова всеки път, когато телефонът звъннеше, душата й трепваше, бързо протягаше ръка към слушалката. И когато не чуеше отсреща очаквания глас, болката и разочарованието й се засилваха още повече. Мислите й непрекъснато бяха заети с Джем — защо не й се обажда, опитваше се да открие причината.

Ако Джем се беше обадил, по всяка вероятност нямаше да присъства толкова много в съзнанието й, но той не се обаждаше и интересът на Айдан към странната им връзка нарастваше. Мислейки си за него, интересът й към Джем приемаше все по-нови форми и измерения.

От една страна, дори и насън си мислеше за Джем — любопитството я гореше отвътре като огън, от друга страна, не намирайки отговор на въпросите, които я измъчваха, се чувстваше разсеяна, уморена, съсипана и освен за него, не можеше да концентрира мислите си върху нищо друго.

Това, че не чуваше желания глас, още повече засилваше привързаността й към собственика на този глас. Нито една дума, казана от Джем, може би нямаше да я впечатли и да предизвика такова сътресение в душата й, колкото мълчанието му.

Множеството объркани чувства в нея твърде много напомняха на любовта — гняв, тъга, любопитство, страст, страх, ревност, желанието да го види един-едничък път и да го докосне, да чуе гласа му — невъзможността да го направи я караше да страда като влюбена жена.

Единствената разлика между състоянието на Айдан и любовта беше, че се пораждаха не от присъствието, а от отсъствието на Джем.

Имаше такива моменти, в които, ако Джем се обадеше, Айдан щеше да му каже, че е много заета и не може да говори сега, и спокойно да затвори. След цялото това душевно терзание, ако чуеше гласа му, ако не напълно, то поне за известно време щеше да й даде необходимото спокойствие.

Но Джем не се обаждаше и Айдан се чувстваше малка, много малка и незначителна, гордостта й беше наранена и тя не успяваше да я излекува. Беше се оставила в плен на отчаянието, присъщо на желаещите, но нехаресани, пренебрегнати, неизбрани, отхвърлени хора. Непрекъснато мислеше за това, че не е харесвана и предпочетена — отричаше красотата, женствеността, чара, привлекателността си само защото един мъж не я желаеше. Заедно с това отричаше и цялото си съществуване. Само тя си знаеше колко желае този мъж и колко невъзможно й беше да го накара и той да изпитва същото към нея. Тази невъзможност я хвърляше в отчаяние и отваряше още по-голяма рана в сърцето й.

Бе попаднала в капан — известен, банален, но… не можеше да се измъкне от него. И най-ужасното на този капан беше, че колкото повече си мислеше как да се освободи от него, толкова повече затъваше — стигна до положение, че по-нататъшното й измъкване ставаше невъзможно. Най-мъчителната страна на пленничеството й беше, че се бе превърнала в капан за самата себе си; че собствените й мисли и чувства бяха брънките на веригата, връзваща я за този човек.

За кратко време чувствата й се превърнаха в опустошителна страст, която унищожи всичко останало в живота й — стана апатична, вяла, отнесена, винаги уморена — сутрин с мъка се надигаше от леглото, не й се говореше, не намираше сили да се съсредоточи над работата си. Лицето й помръкна, очите й загубиха блясъка си, гласът — живинката си; приличаше на болна.

Накрая вече не издържа — сама не можеше да се спаси, вярваше, че единствен Джем може да го направи. Обади му се.

Преди да каже „Здравей“, въпреки студенината и сърдитостта в гласа й, Джем я позна веднага и заговори приятелски:

— Как си?

— Благодаря, добре… Ти как си?

Топлият приятелски тон на Джем я изненада. Дни наред обаче в душата й се бяха събирали горчивина и обида, затова гласът й се луташе между предишния гняв и сегашната радост и излизаше треперлив и неравен. Гласът на Джем идваше силен, уверен, весел и тя се гневеше, че той не бе изпитал ни най-малко от мъката, която я гореше в последните дни. Но от друга страна, се радваше — след толкова дни „нежелана и нехаресвана“.

Беше наясно, че мъжът не отдаваше на връзката им такова значение, каквото тя, и не беше я превърнал в център на живота си. Но докато връзката им продължаваше, за нея беше възможност да се опита да го накара да я обикне, и колкото и да не си го признаваше, да го привърже към себе си и да си отмъсти, карайки го да изстрада същото, каквото и тя. Не беше я отхвърлил! Може и да не му беше мъчно за нея толкова, колкото й се искаше, но не беше забравил гласа й, зарадва се на обаждането й. Това дойде като цяр за ранената й гордост — може би беше малко поокършена, попремачкана, но заздравееше ли раната, и това щеше да премине.

— Какво ще правиш утре? — попита Джем.

Трескаво запрехвърля наум работите, които трябваше да свърши в банката — не бяха малко, но ако се понапънеше днес, можеше и да успее. В гласа на Джем звучеше покана и тя не искаше да изпусне момента.

— Нищо особено… Обичайните неща…

— Ела, ако ти остане време… След обяд например… Домъчня ми за тебе…

Много лесно каза „Домъчня ми за тебе.“ — в гласа му нямаше свенливост, вълнение, плам, но все пак се бе зарадвал на обаждането й и веднага я покани. В този момент за Айдан беше важно да чуе, че му липсва и че му е мъчно за нея. Не мислеше как го бе казал — нямаше сили за това.

С възможно най-равнодушен глас попита:

— Кога ти е удобно?

— Към два добре ли е?

— Добре…

Не й се говореше повече — чувстваше се изчерпана. Напрежението си беше отишло, а заедно с него — и цялата й енергия.

— До утре — каза и затвори телефона.

Уморено се облегна на стола и втренчи поглед в стената пред себе си. Нищо не мислеше, нищо не чувстваше — душата й беше опразнена. Обзе я приятна слабост като след края на дълго боледуване — не си напълно здрав, но не си и болен. Натрупаното през последните дни напрежение в миг я напусна и се успокои.

Болката, мъката, напрежението, които мъчеха душата й, подобно на гъста пролетна мъгла над полето се вдигнаха и разпръснаха и на мястото на тъмната мъгла, чието присъствие само караше хората да се съмняват и страхуват, блесна величествена светлина! Промяната настъпи толкова бързо, че на човек му беше трудно да повярва. За да се убеди в истинността на преживяванията си, опита се да си спомни какво е чувствала, преди да позвъни по телефона, но странно — не можеше да си спомни!

Душевните терзания от последните дни си бяха отишли, все едно, че никога не ги е имало и освен едно леко усещане за обида, някъде дълбоко, нищо не беше останало. Преживените страдания, мъка, съмнения, копнежи, сега бяха само думи, липсваха чувства, които да ги изпълнят със съдържание. Бяха се изгубили, подобно на мираж в гореща пустиня, бяха изчезнали в небитието и Айдан сериозно се питаше дали изобщо са били. Всъщност, преживяванията бяха свързани само с нея, затова се изгубиха толкова лесно. На Айдан тепърва предстоеше да разбере какво е истинска болка и да научи, че тя не си отива, не може да си отиде толкова лесно и винаги оставя белег.

В този момент обаче Айдан беше доволна — че товарът от плещите й беше паднал и тя живееше радостна от това.

Не след дълго изчезналите чувства придобиха съвсем друго — почти физическо измерение. Нещо се надигна в слабините й, запъпли нагоре към корема, към гърдите и спря точно по средата им — все едно една голяма птица кацна там, пляскаше с криле и не й позволяваше да диша.

Уплаши се. Гърдите й с мъка се надигаха и от това я болеше. Трябваше й доста време, за да осъзнае, че всъщност усещането за голямата птица, кацнала върху гърдите й, не беше нищо друго, освен копнеж — силен, страстен. Осъзнаваше, че в името на тази страст ще опропасти живота си, и страдаше, но от друга страна, изпитваше и неописуем сладостен трепет.

През целия следобед работи усилено. Трябваше да свърши работите си за следващия ден — въпреки птицата, кацнала върху гърдите й, която я притискаше, задушаваше и я караше да изпитва болезнено, като при полова възбуда, напрежение. Колкото и да се опитваше да мисли само за работата си — не успяваше. Птицата върху гърдите й пърхаше развълнувано с криле и не й даваше да си поеме свободно въздух, но заедно с това й напомняше за предстоящото утре, а също и вече преживяното. По тялото й неспирно лазеха мравки.

Често поглеждаше часовника — двете стрелки, като две влечуги с прекършени гръбнаци, бавно и мъчително суркаха тела по белия циферблат. Нетърпението правеше вълнението и възбудата й още по-силни — все по-трудно си поемаше дъх. По едно време, незабелязано от никого, излезе навън — постоя на тротоара, няколко пъти бързо-бързо си пое дъх. Мислеше, че свежия въздух ще облекчи тежестта върху гърдите й, но не стана.

Този следобед мина много бавно.

Когато се прибра вкъщи, изглеждаше по-спокойна, макар че вълнението за утрешния ден и голямата птица върху гърдите й все още бяха там. Като извинение за последните дни се държа добре с дъщеря си и с мъжа си — шегуваше се и се смееше със Селин, а след вечеря седна заедно с Халюк пред един от онези странни черно-бели скандинавски филми — нищо, че мислите й витаеха другаде.

Когато дойде време за лягане, веднага се спусна към леглото — мислеше си, че така времето ще мине по-бързо. След всичките няколкодневни вълнения и безпокойства заспа веднага.

На сутринта почти тичешком и в ранни зори отиде в банката — имаше работа за свършване. Голямата птица върху гърдите й все още й пречеше да си поема дъх, нещо повече — от време на време разперваше и пляскаше с крила. Още преди да стане обяд, беше готова. Повика заместничката си и й обясни какво трябва да направи, докато я няма.

Погледна часовника си — нямаше още десет! Смяташе да излезе в единадесет без петнадесет, но времето не минаваше. Чувстваше се като пилот, който прелита със запален самолет над голям град. Секундите, след които градът ще остане назад и ще може да скочи от самолета, се точеха бавно като години.

Тъкмо се канеше да излиза, телефонът звънна:

— Шефът моли да дойдете за малко — беше секретарката на директора.

Втурна се към кабинета на генералния директор, но секретарката я спря.

— В момента разговаря по телефона. Седнете, ако обичате — и се наведе над бюрото си.

Айдан седна и кръстоса крака — кракът й сякаш от само себе си нервно пружинираше нагоре-надолу. Погледна часовника си — единадесет и десет. Двете влечуги върху циферблата се бяха оправили и лудо се гонеха едно друго. Времето, което беше отделила да се подготви, намаляваше с всяко трепване на стрелките.

— Моля, заповядайте — рече секретарката.

Скочи на крака и едва не се блъсна във вратата — от бързане не успя да хване дръжката, но в стаята влезе видимо спокойна. И пак видимо спокойна изслуша това, което й говореше директорът. Слушаше го и в същото време си мислеше как да направи това, което иска от нея. Излезе от кабинета и отново се втурна към стаята си — в движение извика една от помощничките си и започна да й дава нареждания.

— Утре сутрин документите да бъдат на бюрото ми.

Не си спомняше как излезе от банката.

Беше топъл пролетен ден — небето като синя коприна, обгръщаше всичко наоколо. Слънцето грееше и топлеше телата и душите на хората. Всички изглеждаха доволни и спокойни, само Айдан бързаше припряно.

Караше бързо, рисковано минаваше между останалите коли, гневеше се на всяка кола пред себе си и нервно натискаше клаксона. Наближаваше дома си, когато забеляза, че бензинът й е на свършване — проклетата лампичка светеше червено! Свърна в първата бензиностанция, която видя. Работникът до колонката едва мърдаше. Нервно му каза да побърза, че закъснява, но той продължи със същото темпо. В този момент мразеше всички — работника, останалите шофьори, живота — всички!

Влезе вкъщи, тръшна вратата зад себе си. Спусна се към банята — там се съблече. Струята на душа й подейства ободряващо. Помогна й да събере мислите си — колко време й трябва да изсуши косата си, да се гримира, да се облече. Прокара ръка по краката си — бяха гладки, добре, че вчера бе свършила тази работа, иначе нямаше да успее.

Точно в два часа беше пред вратата на Джем. Докато натискаше звънеца, тялото й пулсираше ведно със сърцето й. Боеше се да не припадне.

Пое дълбоко дъх и преглътна. Вратата се отвори.

Джем спокойно й се усмихна:

— Заповядай, влез!

Прекрачи мълчаливо прага и продължи към салона.

— Какво ще пиеш?

— Каквото и да е…

— Какво значи каквото и да е? Какво стана с капризния клиент?

Айдан нито беше в състояние да се шегува, нито да разбира шегите.

— Един коняк — искаше всичко да се случва по-бързо.

Бавен и невъзмутим както винаги, Джем се върна с две огромни тумбести чаши. Неговото спокойствие се предаде и на нея.

Пиеше коняка и си мислеше кога ще отидат в спалнята. Как ли ще го каже Джем? Бързаше, нямаше търпение, сякаш едва когато легнеше в онова легло, щеше да си отдъхне и да си поеме свободно въздух.

Най-после Джем предложи:

— Искаш ли да си допием коняка оттатък?

— Може — опитваше се да изглежда равнодушна, но преди да завърши изречението си, вече бе станала на крака.

Знаеше, че това, което върши, е грях, но то само още повече засилваше възбудата и нетърпението й. В момента мамеше мъжа си — бе дошла, за да му изневери, съзнателно, планирано. Нямаше причина, която да я оневини или поне да намали вината й, но и не търсеше — беше наясно със себе си. Впускаше се в нещо забранено, тайно, грешно и то я изпълваше с невероятни емоции — вълнение, трепет и страх едновременно. Все едно беше хвърлила ръкавицата на света около себе си. Изправяше се едновременно, лице в лице, с бога и дявола и смелостта й да го направи, караше космите по тялото й да настръхват и да й се вие свят. Споменът за първия път, когато се любиха, беше причината за главозамайването — насладата, която преживя тогава, я довеждаше до екстаз.

Никога нямаше да забрави вълнението, което изпита в този коридор — издигна се високо в небето, чак до облаците и се зарея сред тях. И докато летеше, мисълта, че всеки момент може да се строполи на земята, я караше да изпитва невероятно, свръхестествено преживяване. Който веднъж е усетил тази несравнима тръпка, не може лесно да се откаже от нея, непременно му се иска да я преживее отново и отново.

Започнаха да се любят. Световъртежът й премина. Огромната птица, кацнала върху гърдите й, отлетя — дишаше леко. Подобно на малка лодка, остави се вълните да я носят накъдето си искат в безкрайния океан.

От дни очакваше това любене. Дали наистина бе изпитала такава невероятна наслада или мислейки си за случилото се, го преувеличаваше? Още първите докосвания на Джем я избавиха от съмнението й — всичко, което си спомняше, е било истина! Нещо повече — вълнението първия път й бе попречило да забележи и да се наслади на някои малки, но много възбуждащи докосвания. Чувстваше се като древна богиня. Предстоеше й да ги изживее още веднъж и да запомни завинаги усещането да се прекланяш и боготвориш собственото си тяло.

В един миг изпита съмнение — докато тя изпитваше такова удоволствие, дали успява да дари същото на човека до себе си? Обзе я паника, размърда се, направи някакво прибързано движение, но Джем леко плъзна върховете на пръстите си по лицето й. На фона на възбудата и страстните тръпки, които тресяха тялото й, гласът му прозвуча мил и грижовен:

— Отпусни се… Не бързай…

Като послушно дете се подчини на думите му. Остави тялото си да се наслаждава на удоволствието. Предстоеше й да научи, че пътят към истинската плътска наслада минава през естествеността и спокойствието и че бързането и усилието да бъде достигната по-бързо, затварят пътя към нея.

В кратката почивка, която си дадоха, Джем, уверен и влюбен в собственото си тяло като древногръцки Аполон, стана и без да се облича, отиде в кухнята. Върна се с две купи едри, сочни череши. Колкото обичаше да гали тялото на Айдан, толкова му харесваше да показва и своето.

— Един приятел от Оксфорд ми разказва, че след като защитил професурата си, на обяда, който дал за професорите, ги подложил на черешов тест!

— Какъв черешов тест?

— Поднесъл на всички за десерт по купа череши. Любопитно му било да види какво ще направят с костилките.

Айдан така си остана с черешата до устните:

— И какво трябвало да направят?

— Никой не знае какъв е правилният отговор… Но, ако някой издуе бузи, и — „пуфф“ — изстреля костилката между зъбите си, вероятно има по-голям шанс да налучка правилното решение!

Джем знаеше безброй странни истории, които разказваше в почивките между любенето. Дали ги беше чул, чел, или измислил, Айдан не можеше да прецени, но начинът, по който ги разказваше, а и самите истории бяха толкова забавни, че я караха да се смее от сърце. По-късно Айдан си мислеше, че смехът и усмивките, които тези случки предизвикваха у нея, помагаха на Джем да превърне любенето им в едно невинно забавление и да я държи далеч от угризенията, чувството за вина, срама, страха. Въпреки всичко, което й мина през главата, все още си спомняше тези истории с обич — в тях намираше обичта, която търсеше във връзката им.

Айдан лежеше в леглото, от една страна, все още се усмихваше, представяйки си как сериозни мъже в тоги плюят костилки, от друга, се чудеше тя самата какво да направи с тях, когато Джем неочаквано попита:

— Преди това изневерявала ли си на мъжа си?

— Не! — отговори на секундата, но веднага, със същата бързина, промени отговора си — Да!

Тогава Джем я бе погледнал в лицето, без да каже нищо.

Айдан се изненада и от двата си отговора — че излъга и че каза истината. Пое дълбоко дъх и започна да разказва на Джем приключението си, за което до ден-днешен не беше разказвала на никого. Не познаваше достатъчно добре Джем, но го чувстваше близък.

— След като родих Селин, преживях нещо, от което дълго време не успях да се измъкна. Престанах да се чувствам жена. Мислех си, че съм загубила красотата и чара си, че никой не ме харесва. Престанах да се грижа за себе си, дори на фризьор не ходех. И това продължи около две години, а може и повече, не помня точно… В банката имаше един мъж на по-висока длъжност от мене, който често ми помагаше в работата. Един ден ми каза: „Много си красива днес.“ Стана ми много приятно. От устата на Халюк рядко можеше да се чуе такова нещо. Не му обърнах много, много внимание. В един от следващите дни обаче: „Тази рокля ти стои страхотно.“ Зарадвах се, че има един мъж, който ме забелязва. След неговите комплименти започнах отново да се поглеждам в огледалото, да ходя на фризьор. Известно време продължи да ми говори така. Започнахме да слизаме заедно в столовата на обяд. От банката организират курсове, обучения, обмяна на опит — отсядаме всички заедно в хотел, ходим по семинари. Ходехме заедно. Не ми го казваше открито, но аз разбирах, че иска да спи с мене. Дълго време се съпротивлявах. Той търпеливо и тактично чакаше — нито с дума, нито с жест не намекваше за това. Държеше се добре с мене, поисках ли нещо на минутката го правеше. Реших на следващия курс да легна с него.

— Значи не стана спонтанно, под въздействие на обстоятелствата — не беше пияна или нещо подобно — беше го решила съзнателно?

— Да, бях решила… Вечерта преди курса не можах да заспя. Въртях се в леглото, после седнах, мислих и… реших. Така стана…

— И как беше?

— Първият път не беше кой знае какво, но следващите — не беше лошо. Накара ме да бъда щастлива, да изпитам удоволствие, да се почувствам отново жена.

— После?

— После — свърши. Аз не пожелах. Страхувах се. Да не се разчуе, да не ни хванат, да не стане скандал… Без друго това, което търсех, не беше любенето… Исках да си припомня, че съм жена и да се почувствам такава… Останахме си приятели… Той вероятно малко ми се обиди, но е възпитан човек, не настоява и не ме преследва повече. Все още сме много добри приятели, все още работим заедно и все още много си помагаме в работата.

Джем се усмихна:

— Какво излиза, че май съм му длъжник, че сега си с мен!

— Защо?

— Защото, ако нямаше опит в това, можеше и да не се съгласиш да бъдеш с мене!

Айдан се опита да прикрие обидата си:

— Искаш да кажеш, че съм жена, свикнала да изневерява, така ли?

— Разбира се, че не!… Само, че си разбрала, че не е нещо страшно — това исках да кажа. Това, че си бил с някого, не значи, че земята е започнала да се върти на обратно или че наближава краят на света.

— Не знам… за някои може земята наистина да е променила посоката си…

Айдан много мисли върху това — защо разкри пред Джем толкова дълго пазената си тайна. Питаше се и не намираше отговор. Може би защото мислеше, че признанието й ще промени връзката им — ще я направи по-дълбока, по-истинска, ще прибави чувства, ще станат един за друг любим, мил приятел, душеприказчик и ще се отърве от лишеното от чувства любене. Може би искаше да излезе на чисто от тази връзка. Някъде дълбоко в подсъзнанието си държеше скрито чувството за срам, което й нашепваше, че любовта и любимият са нещо свято. Опитвайки се да придаде чувства на връзката им, Айдан всъщност се опитваше да запази светостта на любовта.

Разказа му тайната си, но в главата й се въртеше един въпрос, чийто отговор я вълнуваше толкова силно, колкото и желанието Джем също да сподели нещо дълбоко лично с нея. Надяваше се, че това ще спомогне връзката им да прерасне в любов.

— В твоя живот… — направи пауза и продължи — колко жени е имало?

Върху лицето на Джем се изписа насмешка:

— Не знам, скъпа, не ги броя, това разваля удоволствието.

Този отговор бе равен на обида. Джем открито се опитваше да я държи далеч от себе си. След време, мислейки върху това, Айдан си каза: „Трябваше да стана и да си тръгна тогава.“

Ако беше си тръгнала, щеше да се спаси. Това щеше да бъде повратна точка в отношенията им. Но Айдан не си тръгна. Само запали цигара.

Джем стоеше пред нея подобно на голяма кръстословица, която чака да бъде решена. Гледаше го и се опитваше да разбере как е възможно един път да бъде толкова близък и мил, друг път — далечен и чужд? Как е възможно да се люби така, без да влага чувства? Измъчваше я желание да прозре какво се крие зад постъпките, погледите, думите на този мъж. Подобно на много други жени, които безпомощно бяха обикаляли около „загадката“, опитвайки се да я разрешат, и тя се затрудняваше. Но си вярваше, че ще успее. Това, което останалите жени не бяха могли да сторят, тя, Айдан, щеше да го направи.

Думите му: „Моята майка умря“ не й излизаха от ума. Искаше й се като доктор да разсъблече този мъж, който не споделяше живота си с никого, не влагаше чувства, и с когото изживяваше връзка, базирана единствено на половия нагон, да свали кожата му и под нея да се покаже един самотен, тъжен, раним човек. И макар егоизмът му да я обиждаше, Айдан изпитваше обич и състрадание към него — искаше й се да види в този ехиден, самовлюбен мъж онова, което останалите не виждаха.

Противоречията в характера на Джем я привличаха с особена сила — не я оставяха да си тръгне.

Никога по-късно не успя да си даде ясен отговор дали съжали, или се зарадва, че не си тръгна в онзи ден.

След разговора отново се любиха и тогава в леглото започна нещо, което Айдан не беше преживяла преди това.

Когато Джем й го прошепна за пръв път в ухото, помисли, че не е разбрала:

— Какъв ако съм ти, ще легнеш с мене?

Айдан не разбра какво я пита, но не искаше да прекъсва любенето с въпроси, затова замълча и почака той да продължи.

Джем без друго не чакаше отговор от нея. Продължи да шепне в ухото:

— Ако беше дъщерята на съседката, щеше ли да легнеш с мене? Ако ми беше роднина? Ако беше леля ми?…

В миг Айдан осъзна играта, която бяха започнали. Изпита страх, но вълнението се оказа по-силно. Сви се притеснено, но после с разтреперан от възбуда глас, даде отговора, който Джем очакваше.

— Какъвто и да ми беше, щях да легна с тебе…

— Какъвто и да съм ти ли?

Отговорът на Айдан дойде от дъното на душата й. Трепереща от възбуда прошепна:

— Какъвто и да ми беше… Щях да легна… Какъвто и да ми беше…

Тази игра щеше да продължи месеци. Айдан я играеше за пръв път и нямаше да я забрави никога.

Айдан, подобно на червена пръчица, която потопена във вълшебна вода, без да изгубва собствения си цвят, се променяше в лилава, жълта, синя, зелена и която, знаейки, че това не са нейните цветове, се успокояваше и едновременно с това изживяваше насладата и възбудата от това, да бъде друг цвят. В това легло бяха един за друг всекиго и всичко — абсолютно всичко! Всичко долно и извратено, което намериха в хората от своя и от другите цветове, го преживяха.

Не се посвениха от никой цвят и от никоя роля. Продължиха да играят играта на похотта месеци наред. Заслепени от страсти и желания, превърнаха леглото в театър, в който изиграха всички най-мръсни и долни сцени, преживяха чувства, които не можеха да се нарекат с име. Всичко, което хората правят, когато се любят, във всичките му форми, видове и разновидности — преживяха го. Нито за миг не изпитаха срам, съжаление или угризение на съвестта. Подобно на пчели, смучещи нектара на цветята, живееха, водени единствено от удоволствията, желанията, насладите си.

В този ден, когато Айдан си тръгна от там, вече знаеше, че от тук нататък няма връщане. До края на живота си щеше да желае вълненията, възбудите и насладите, които преживя. Искаше ги и не можеше да си представи, че ще живее без тях.

Усещаше се раздвоена. Голяма част от душата и тялото й вече принадлежаха на един скрит свят.

IX

Все едно бе влязла в подземен лунапарк. Светлините неочаквано я удариха в очите и в кривите огледала насреща видя себе си — в много и различни образи на други хора — беше се скрила в тях. Похотта и плътската наслада в другите бяха победили срама в нея, взела бе на заем желанията им и ги бе прибавила към собствените си тяло и душа. В този и следващите дни на това приключение влизаха в лунапарка в образа на други, а излизаха на светло като себе си.

Знаеха, че на влезлите не се разрешаваше излизане, затова безброй пъти влизаха в това плашещо място, криейки се под чужда външност. Познаха силни аромати, звуци и цветове, които не се срещаха никъде другаде. Джем, подобно на изследовател, познаващ всяко кътче на забранените места, я водеше майсторски до най-тъмните потайности. Помогна й да помирише най-отровните цветя, да престъпи най-страшните забрани, да опита най-вкусните плодове. На това място нямаше постоянни жители. Знаеха, че могат да си тръгнат, когато пожелаят, и това ги караше да се чувстват спокойни. По тези места нямаше чувство за вина. Тук изживяха наслади, за които самите собственици на терена дори не предполагаха.

Първият път пристъпи плахо. И в следващите пъти се боеше от това, което ще я очаква, и по-лошо — че може да свикне и да остане там. Постепенно обаче свикна с полумрака, доби увереност, че винаги ще успее да се върне и че единствено с Джем може да направи това пътешествие. Когато се любеха, приближавайки мястото, още преди да го достигнат, си мислеше за насладите, които я очакваха там, и това я възбуждаше още повече.

Границите на плътската наслада ставаха неясни, защото не се определяха от тялото, а от силата на въображението. Нещо като торба на фокусник — колкото повече въображение прибавяш в торбата, толкова по-големи и силни стават предишните фантазии и желания — нарастват, изпълват всичко, раждат нови видения и блянове, създават нови игри — границата между фантазии и реалност се размива и изчезва. Когато достигнеше до местата на удоволствията, които тялото не можеше да даде, защото не бяха записани в неговата география, тогава ставаше зависима от собствените си фантазии и… донякъде подценяваше тялото. Стигна се до там, че силата на въображението й стана зависима от един-единствен човек — Джем. Когато него го нямаше, въображението й приличаше на слънчоглед, попаднал в сянка — листенцата му се затваряха и главицата му клюмваше надолу.

Дълго време се съпротивлява преди да приеме зависимостта си. Когато се любеше с Халюк, напрягаше въображението си, редеше една след друга вече познати фантазии, но не успяваше — удоволствието си оставаше само в границите на тялото. Халюк беше здрав и силен мъж, любеше я, възбуждаше я, караше я да изпитва удоволствие, но задоволяваше само тялото й, въображението й си оставаше ненаситено.

В тези дни, подобно на пубертетен юноша, открил отскоро любенето, изпитваше желание да го прави непрекъснато. Жадуваше Джем — тялото, думите, игрите, милувките му. Джем не й излизаше от ума. Опитваше се да мисли за друго, гневеше се, но не беше по силите й. Опитваше се да не го показва, но изпитваше и пристъпи на ревност. И макар Джем да й припомняше, че не влага чувства и не дава обещания, болката й ставаше по-силна, привързаността й — по-голяма.

Айдан не беше от хората, които лесно се отказваха от себе си или от каквото и да е в живота си. Но хармонията и разбирателството в отношенията й с Джем, я подтикваха към това. Не беше наясно какво точно иска от Джем — от една страна го желаеше, от друга се опитваше да се откъсне от него. Прекалено весело, с приповдигнат тон захващаше разговори за любов и секс с останалите жени и се опитваше да разбере има ли други мъже като него. Не че желаеше друг! Просто не искаше да се чувства зависима, искаше да вярва, че когато пожелае, може да скъса въжето, което я свързваше с него.

Гневеше се, че Джем не прилича на Халюк, и Халюк на Джем. Харесваше й, че не си приличат и се гневеше в същото време.

Веднъж го сподели с Джем:

— Защо ти не приличаш на Халюк, а Халюк на тебе? Ако си приличахте, щеше да е много хубаво.

Джем се усмихна. На пръв поглед изглеждаше спокоен и невъзмутим, както винаги, но в гласа му прозвучаха нотки на раздразнение:

— Нямаше да е хубаво, а лесно, нали това искаше да кажеш?… Ти си добър икономист, знаеш ли, на цената на един искаш да купиш двама мъже, но тази сметка тука не минава. Ако Бог не беше създал дявола, ако беше го представил като част от себе си, тогава колко лесно щеше да е да бъдеш вярващ, нали? Но не става така! Ако Бог носеше в себе си лошотиите на дявола, нямаше да бъде бог… Ако аз приличах на Халюк — нямаше да съм аз! Ако той приличаше на мене — нямаше да е Халюк! За чара и интереса към нас донякъде сме задължени на хората, които не приличат на нас…

После с вид на човек, отегчен от собствените си думи, попита:

— Искаш ли още малко ягоди?

Айдан беше напълно объркана. Колкото и да се мъчеше да сложи в ред чувствата си, не го постигаше — не успяваше да нарече нито едно от тях с конкретно име. Луташе се между двамата мъже в живота си — единия, който възбуждаше фантазията й и й доставяше временни удоволствия, от които не можеше да се откаже, и другия — по-скучен и обикновен, но който й даваше спокойствие и сигурност. Главата й раждаше безброй въпроси, на които, колкото й да се ровеше в душата си, не намираше отговор. Беше излязла изпод дебелата завивка на спокойствието и сигурността, с които от години бе свикнала, и подобно на своенравна котка съскаше, драскаше, хапеше до кръв. Сетивата й бяха изострени повече от всякога — към всекиго и всичко.

Вечерта като горещо мастило се спускаше над града. Приспа Селин и излезе на балкона. Запали цигара, а до слуха й достигаха смеховете на по-големите деца от комплекса, събрани долу в парка, и металните гласове на телевизорите. Халюк, който винаги се сърдеше, когато пушеше вкъщи, настоятелно я повика вътре. Въпреки мамещата прохлада на климатика не влезе.

Докато пушеше цигарата си в онази гореща вечер, майка й й се обади по телефона. Майка й беше хладнокръвна и спокойна жена, но този път гласът й прозвуча притеснено:

— Дойката ти е зле…

— Какво е станало?

— Казали са бъбречна недостатъчност… Трябвало да й се присади бъбрек… Но успяла да вземе час при лекаря едва след три месеца… Ако не намерим по-ранен час, женицата ще умре… Дали да не поговориш с Халюк?

Айдан, както всички останали деца от семейството, много обичаше дойката. Тя беше тази, която знаеше лечението на всички детски болести, рецептите на най-вкусните ястия — строга и подредена, можеше да реши всеки проблем, възникнал вкъщи. Тази едра, силна жена така си остана сама. Въпреки настояванията им, не прие да живее при никого. Ако се родеше дете или някой се разболееше, идваше и сама се грижеше за всичко. Присъствието й вдъхваше спокойствие. Айдан не познаваше друг човек, който така да умее да разказва приказки и да казва поговорки. За всяка случка си имаше поговорка. Направеха ли нещо, не им четеше дълги проповеди — казваше една поговорка и отминаваше. Много-много не ги глезеше, рядко ги милваше по главиците, но ако някой плачеше, защото му се бяха карали или си беше обелил коляното, нищо не казваше, но го хващаше и така силно и майчински го притискаше към себе си, че за няколко минути детето забравяше болката си.

Такава новина и по друго време би разстроила Айдан, но днес поради объркаността на чувствата си, от една страна, и поради угризенията на съвестта, че докато тя мислеше за удоволствията и насладите си, дойката й умираше, от друга, и от това, че с пълно съзнание се впускаше в безсмислеността на връзката, към скръбта й се прибави и чувство за вина.

Влезе в салона при Халюк и се разплака:

— Дойката ми умира…

И момчетата в семейството обичаха дойката, но само момичетата можеха да я оценят напълно; за момчетата тя беше „добра женица“, която знаеше всичко вкъщи, прибавяше своите „малки тайни“ към гозбите и те ставаха невероятно вкусни, имаше си свои рецепти, които приготвяше и ги лекуваше от всякакви болести, приказките и поговорките й им действаха успокояващо, но само жените — пораснали момичета, можеха да я оценят напълно.

Халюк с докторска рутина в гласа попита:

— Какво й има?

— Бъбречна недостатъчност… Как беше онзи уролог при вас…

— Екрем ли?

— Да… Не можеш ли да вземеш час…

Халюк избухна:

— Този алчен за пари човек! Не ме карай да говоря с него! Нали знаеш, че не мога да го понасям! Срам за гилдията!

Реакцията на Халюк я уплаши. Стори й се далечен и чужд. Тя страдаше, а той не прояви съпричастност — нито с дума, нито с жест не се опита да я успокои. Без да каже нищо, тръгна към балкона. Халюк също осъзна грешката си. Не обичаше подобен род ходатайства и винаги реагираше остро и ги отхвърляше, но този път трябваше да се сдържи.

— Утре ще се опитам да намеря някого, който се има с Екрем — извика подире й.

Айдан нищо не каза. Продължи да върви. Дълго време след като Халюк заспа, остана на балкона. Пушеше цигара след цигара и плачеше. Болестта на дойката препълни чашата — мъката, нежеланието да приеме истината се смесиха със съмненията, страховете, угризенията, ядовете, ревността й — тя плачеше за всички едновременно. Истинската мъка и болка, които изпитваше по дойката, придадоха истинност и на останалите й страдания, в чиято реалност се съмняваше, и сега раната в душата й зейна — дълбока и болезнена.

Айдан си мислеше, че ако възрастната жена умре, с нея щеше да си отиде и голяма част от живота й. Спомените, случките, сцените от детството, младостта, сватбата й й се струваха безвъзвратно загубени. Спомени, които друг път я разсмиваха, сега я караха да плаче.

Страхът, че може да загуби любим човек, я караше да страда. И въпреки че виждаше това, Халюк си оставаше далечен и чужд. Нито споделяше страданието й, нито се опитваше да го намали. Айдан се почувства самотна и изоставена.

За всичко, което преживяваше в онзи миг, винеше Халюк. Беше объркана. Вярваше, че не тя бе изневерила на Халюк, а той на нея. Изпълваха я гняв и мъка, които само излъганият човек можеше да изпита.

Наистина вярваше, че Халюк й е изневерил. Чувстваше се сам-сама.

Малки-малки капчици обида и разочарование, събрани в душата й, замръзваха и образуваха огромен снежен облак — облакът не удържаше тежките си снежинки и те се сипеха неуморно. Снегът бе толкова дебел, че всяко ново, малко сътресение от гняв или обида можеше да предизвика лавина. В душата й се размърдаха и надигнаха всички някогашни огорчения. Обвиняваше Халюк, задето отиде при Джем. Той беше виновен! Беше безчувствен! И не правеше нищо, за да я разбере! Накара я да изпита нужда от друг мъж! Отиде при Джем, защото намери у него онова, което не намираше в Халюк! В този момент за нея Халюк беше враг. Вината му не можеше да бъде простена! Забравяше, че преди да срещне Джем, мислеше, а и се чувстваше, щастлива жена.

На следващия ден за пръв път отиде при Джем, без желание да се люби. Боеше се, че ако го направи, дойката й ще умре. Не беше осъзнат страх, по-скоро нещо подсъзнателно, но беше достатъчно, подобно на отрова, накапана върху цвете, да накара желанието й да увехне и умре.

Още щом отвори вратата, инстинктивно, като животно, Джем усети състоянието на Айдан:

— Какво ти е?

Тръгна по коридора, без да каже нищо. Мислеше си, че на Джем едва ли ще му хареса да му говори за проблемите си.

— Нищо — каза тихо.

— Не е нищо… Кажи какво се е случило.

Айдан се отпусна в креслото.

— Дойката ми е болна… — Помисли си, че думата „дойка“ не е достатъчно силна, за да събуди съчувствие и разбиране, затова добави: — Аз много я обичам.

— Какво й е?

— Бъбречна недостатъчност…

— Е, лошо, но до колкото знам, има начини да се помогне…

— Трябва да й се направи спешно бъбречна операция, но не можем да вземем час при лекаря…

Джем погледна Айдан в очите, но не попита това, което тя предполагаше; „Твоят мъж не е ли лекар?“.

— И кой е този доктор, за когото ви трябва час?

Въпросът му й се стори безсмислен. Повдигна рамене и каза името.

Джем нищо не каза. Протегна се и взе слушалката на телефона. Избра някакъв номер.

— Билгин, как си миличка? Да, скъпа, така е, отдавна не сме се виждали, но скоро смятам да намина. Виж, душице, има един проблем и аз вярвам, че ти с твоите умения, ще го уредиш прекрасно!… Близък на един човек, когото много обичам, е болен, но не могат да вземат час за лекаря. Ако те помоля от сърце, ти с твоите връзки и влияние ще се опиташ ли да помогнеш? Сутрин рано, вечер късно, няма никакво значение, само да е по-скоро. — Закри слушалката с длан: — Как се казва докторът?

Джем повтори името, което Айдан му каза, в слушалката.

— Няма да ни караш да чакаме много нали? Чакам да ми се обадиш, скъпа — и затвори.

От разговора, който чу, в съзнанието на Айдан се запечатиха две неща: че се обажда за близък „на един човек, когото много обичам“ и закачливият флирт в гласа му. „Сто процента се е любил с нея!“ — помисли си и нещо я жегна под лъжичката. Ревността веднага задуши радостта от „когото много обичам“. Вероятно казва така за всяка жена, с която е спал!

Джем, като че прочете мислите й. С привичния си спокоен тон обясни:

— Секретарката на баща ми. Много свястно момиче, мисля, че ще оправи работата… Искаш ли нещо за пиене?

Донесе питиетата. В салона цареше напрегнато мълчание. Звънът на телефона ги избави от него.

— Ало, кажи, скъпа… Добре, в четвъртък вечер в девет и половина ще бъдат там. Ще се представят от мое име… Много ти благодаря, Билгин! Предай моите поздрави на татко, след няколко дена ще намина да ви видя.

Отдавна беше забравила за богатството на Джем и удобствата, което то създава. Хвана се, че се изненада, като го слушаше да говори. Но това, което я впечатли, не беше силата на парите, а загрижеността и сериозността, с които Джем се отнесе към проблема й. Без да говори много, се опита да помогне, и успя.

Това, което стопли душата й и я развълнува, не беше толкова решението на проблема, колкото отношението на Джем към него. Измъчваше я съмнение дали, ако днес двамата се любеха, щеше да успее да му се отплати както желае за добрината — да го накара да види и почувства нейната радост и признателност. Притесненията й може и да бяха неоснователни, но дори за миг не искаше да допусне признателността й да бъде изтълкувана погрешно.

Стана от мястото си.

— Аз трябва да си вървя… Днес Халюк ще се прибере рано…

Както винаги, гласът на Джем прозвуча спокойно:

— Разбира се… — стана и тръгна заедно с нея към вратата.

Айдан изпита облекчение и признателност, че не настоя да се любят.

Беше объркана. Душата й приличаше на мравуняк, в който всичко беше в движение. Непрекъснато се зараждаха нови мисли и чувства, избутваха предишните и заемаха техните места. Преди малко бе изпълнена с благодарност, за дето не настоя да се любят, сега му се ядоса; боеше се, че няма да успее да му се отблагодари както би искала, сега това й се струваше глупост. Беше почти до вратата, когато погледна часовника си:

— Всъщност имам малко време още…

Джем стоеше до нея и я гледаше — чакаше я да вземе решение. Гневеше се на себе си, че се люшка ту в една, ту в друга посока и сама си противоречи. Срамуваше се, но не можеше да преодолее желанието, което се надигаше в нея — беше по-силно от гнева и срама.

Отпусна глава върху гърдите на Джем и го прегърна през кръста:

— Хайде да се върнем вътре.

Въпреки душевните си терзания, Айдан се люби страстно и докрай с Джем. Щом прекрачи границата на плътската възбуда, другите й чувства и мисли останаха извън нея и загубиха реалността си. След всяко любене Айдан се съмняваше в преживяванията си преди това. Мислеше си, че всички чувства са всъщност едно и също предрешено в различни форми желание, което не можеше да бъде заявено открито.

По едно време си дадоха почивка. Неочаквано за самата себе си, Айдан се отпусна на колене и се обърна към Джем:

— Защо никога не ми се обаждаш? Защо никога не ме търсиш? Чувствам се неудобно, че все аз ти звъня. Ти никога ли не си мислиш за мене, никога ли не ме желаеш?

Джем прекрасно знаеше, че такива въпроси пораждат опасност във връзката да се намесят чувства, затова се усмихна и шеговито рече:

— Разбира се, че мисля за теб и ми е мъчно, но не искам да те притеснявам… Имаш работа, семейство… По-добре от мене знаеш кога е възможно да се срещнем… Аз съм човек без ангажименти, винаги съм свободен и съм си вкъщи… Кога е било да ме потърсиш и да не ме намериш? — Никога!… Винаги съм готов да се срещна с тебе.

Започнаха да се любят отново, но Айдан не разбираше защо този мъж, който само преди малко се отнесе толкова загрижено и съпричастно към болката й — облекчи я, помогна й, сега, подобно на нападнат космически кораб, издигна всичките невидими щитове пред себе си. Много дълго време не можа да го разбере. След всичко, което преживя след това, винаги когато си спомнеше за този ден, Айдан най-много се ядосваше именно на топлотата и загрижеността, с които Джем се зае да намери лекар за дойката й. С времето тя разбра, че той го бе направил не от добрина или състрадателност, а за да му бъде признателна и задължена и да я привърже още повече към себе си.

Спомни си, че й мина през ума: „Той е всичко за жените, но те за него — нищо.“ Ако искаш любене — любене, ако искаш приятелство — приятелство, ако искаш сигурност — сигурност, ако искаш помощ — помощ, ако искаш топлота — топлота, но всичко това като на шега или като игра — сега, в момента, никога за по-дълго време. Така си мислеше, но въпреки това понякога се усмихваше при спомена за някоя негова шега или приятелски жест. „Може и да греша“ — сърдеше се сама на себе си, а накрая решаваше „Вероятно изобщо не съм го познавала.“

Върна се вкъщи все едно идваше от друга планета. Когато беше заедно с Джем, животът й се струваше лесен и щастлив. Нямаше ограничения, нямаше невъзможни неща, любенето беше безкрайно и приятно и на фона на тази безкрайност всички останали хора и събития изглеждаха малки и незначителни. Винаги когато си тръгваше от Джем, животът й се смесваше с този на малките и незначителни хора и тя влизаше вкъщи с очакването да се случи някакво чудо, Халюк да го сътвори и да се измъкне от там. Но чудото не се случваше. „Чудесата отиват при тези, които не ги очакват.“ — казваше Джем.

Халюк се прибра късно тази вечер. Операцията продължила дълго. Беше уморен. Докато вечеряха, каза:

— Говорих с Орхан. Утре ще говори с Екрем за дойката ти.

Айдан хладно отвърна:

— Работата се уреди… Няма нужда да правиш каквото и да е…

До края на вечерята повече не си казаха нищо. Уморен, Халюк си мислеше за своите си работи, Айдан ядосано мълчеше. Напрежението витаеше в тишината около тях и се усещаше повече от всеки звук. Като притаил се хищник, готов да нападне всеки миг. Айдан бе получила помощ от друг човек. И макар този човек да беше мъжът, с когото спеше и с когото изневеряваше на мъжа си, чувстваше се уязвена, че е прибягнала до помощта му. Освен това се дразнеше, че Джем с лекота бе решил проблема, който Халюк не можеше. В резултат на това равновесието между двамата бе нарушено. Джем бе излязъл с едни гърди пред Халюк и Айдан се ядосваше. Мисълта, че вероятно Джем вътрешно се надсмива на съпруга й и подценява възможностите му, я вбесяваше.

Както винаги, когато беше уморен, Халюк седна пред телевизора и сложи във видеото един от онези черно-бели скандинавски филми. Айдан, заета с мислите си, гледаше, но не виждаше какво се случва на екрана. Някакви хора мърдаха като сенки насам-натам, говореха нещо и не се задържаха в съзнанието й.

Не разбра как стана, но в един момент някаква сцена от филма я привлече и тя започна да го гледа. Хем гледаше, хем се опитваше да разбере какво бе привлякло вниманието й.

Не знаеше какво е станало в началото на филма, но май имаше война или въстание, или бунт в някакво градче. Войниците или бунтовниците го бяха завзели, измъчваха и убиваха хора. Един дебел дъртак, председателят на градския съвет или кмет, се опитваше да вземе командването в свои ръце. В момента, от който Айдан започна да гледа, възрастният председател на градската управа седеше в дома на една млада двойка — мъж и жена, успели да се спасят от войниците.

Тримата пиеха на една и съща маса. Управителят изглеждаше пиян.

Неочаквано се обърна към съпруга и нагло и лигаво го пита: „Мога ли да целуна жена ти?“

Айдан внимателно гледаше, да разбере какъв отговор ще даде младият мъж на кмета, който май бе успял да поеме командването на войниците в свои ръце.

Мъжът каза: „Защо не попиташ нея?“. Айдан погледна Халюк. Халюк не откъсваше поглед от екрана, все едно гледаше филма за пръв път. Отговорът на мъжа я вбеси. Направо й се гадеше от него. Искаше й се да се изплюе в лицето му.

Замислена, пропусна няколко сцени — образите на екрана се мърдат като сенки пред очите й. В един момент отново се загледа. Гледа внимателно, все едно се опитваше да открие решението на важна задача. По едно време, когато младият мъж от филма започна да клюма и заспа, жена му заедно с кмета се качиха в стаята горе. Дебелакът извади от джоба си тесте пари: „Тези войници ще убият и мене. Затова искам да дам всичките си пари на тебе.“ Жената не посегна да вземе парите, и той ги остави върху леглото. И отново нахално и със заплаха в гласа поиска да я целуне.

По едно време мъжът се събуди, погледна навън и видя през прозорците на парника в градината сенките на жена си и кмета, които се любеха. Съкрушен, младият мъж седна на стълбите и заплака. Жената излезе от парника, мина покрай мъжа си, качвайки се горе, между другото му каза: „Много е късно да лееш сълзи.“

Айдан чу как Халюк през зъби изсъска:

— Мръсница.

— И защо мислиш така — гласът на Айдан прозвуча равен и студен.

— Защото легна с кмета за пари, за това.

— Не легна заради парите.

Халюк я погледна изумен:

— И за какво легна тогава?!

— Защото мъжът й не я защити, затова.

— От какво да я защити?

— Кметът попита: „Мога ли да целуна жена ти?“, а той не направи нищо. Не се съпротиви, не се опита да я защити.

— Добре, жена му не трябваше ли да каже, че не иска, когато кметът попита?

— Кметът не попита нея, а мъжа й! В града има войници, измъчват, убиват… Кметът може да убие и тях, когато си пожелае. Те са под заплаха… Когато има заплаха и опасност, мъжът е длъжен да защити жена си, а той каза: „Попитай нея.“… И се измъкна. Затова жена му легна с другия.

— Бре, бре, бре!

— Какво „Бре, бре, бре“?

— За пръв път чувам от тебе, че мъжете трябва да пазят жените си… Все си мислех, че си от жените, които не искат да бъдат пазени, които смятат, че могат да се пазят сами.

— По принцип е точно така… Но не смятам, че когато има някаква опасност, мъжът може да се измъкне по този начин и да остави жена си сама… Когато каза: „Попитай нея“, мъжът се измъкна от опасността, но остави жена си срещу нея. Мисля, че мръсникът е той… Защото постъпи долно…

Докато двамата спореха, хората на екрана продължаваха да се движат, да си говорят нещо на неразбираемия си език, да отиват и да се връщат отнякъде. Сенките, гласовете, светлините от телевизора изпълваха салона и поглъщаха в себе си Айдан и Халюк, но те бяха ги забравили. Все едно се бяха превърнали в мъжа и жената от екрана. Филмът се превърна в реалност. Гласът на Халюк звучеше все по-нервен и гневен:

— Жената легна с кмета или за парите, или защото беше едър и хареса тялото му… Не беше нужно да ляга с някого само защото е ядосана на мъжа си… Постъпи като долна курва, а ти се опитваш да я защитаваш. Може жената във филма да си измисля някаква такава причина за пред мъжа си, но легна с кмета или заради парите, или защото се впечатли от тялото му!

Айдан помълча, после заговори отново:

— Може и да е харесала тялото на кмета, но ако мъжът й не беше я предал, нямаше да легне с него.

— И от къде си сигурна, че нямаше да легне?

Айдан заговори с глас, който никога не използваше вкъщи, а само в банката, когато говореше с подчинените си:

— Казвам го в случай, че си забравил или не го забелязваш — знам, защото и аз съм жена!

Халюк се обърна и погледна жена си право в очите:

— Щеше ли да легнеш с онзи мъж?

Айдан запали цигара. Бавно постави запалката и пакета пред себе си и загледана в телевизора каза:

— Не знам…

В този момент събитията в градчето придобиха друг обрат. Войниците решиха да арестуват кмета и да го заведат в дома на младото семейство. Изкараха кмета в градината и започнаха да умуват какво да правят. Командирът на войниците погледна младия мъж и го попита: „Ти искаш ли да го убиеш?“ И тихият, кротък, възпитан мъж, който, когато кметът го попита дали може да целуне жена му, отговори: „попитай нея“, взе пистолета, насочи го към кмета и дръпна спусъка. Уби го…

— Ето това е долна постъпка.

— Аз мисля, че си заслужаваше смъртта — възрази й Халюк.

— Ако мъжът се беше опълчил срещу кмета, когато беше кмет, когато армията беше с него, когато беше силен — да, но сега, но да вдигнеш пистолета срещу човек, който без друго е свършил, за мене е подлост…

Филмът свърши, но те продължаваха да спорят. Гласовете им звучаха резки и хладни, като звук от прекършени, замръзнали зимни клони. Коментираха отново и отново почти всяка сцена — все едно бяха гледали два различни филма. Двамата оценяваха поведението на жената различно — коренно различно, и всеки приемаше мнението на другия като нападка срещу себе си. Единият нападаше, другият му отвръщаше, единият нападаше — другият му отвръщаше. Спорът разпали Айдан. Приличаше на куче — вълк, което бяха ударили с камшик. Всичко в нея беше настръхнало, готова бе да напада и хапе. В съзнанието й като от отворен куфар в хотелска стая излизаха и хвърчаха на всички страни откъслечни спомени, случки. Спотаените някога обиди сега търсеха реванш.

По едно време Айдан заговори за Нихат бей. Никога не беше говорила за това, дори се бе опитала да забрави случилото се. Халюк се изненада от обрата в разговора, но не и Айдан. От самото начало на спора знаеше, че ще заговори за това.

Нихат бей беше главен лекар на болницата, в която Халюк работеше, когато се ожениха. Беше възрастен, но за него и уменията му в операционната се носеха легенди. Младите лекари го гледаха като бог. С ленен панталон и кашмирени фланели, със сака от туид, винаги елегантен и достолепен, той умело използваше някогашната си слава, за да гради престиж, обичаше да жегва младите лекари, уж на шега, и да скрива завистта си, че са млади, зад блага усмивка. Интересен като всички легенди, умен и богат, винаги галантен с жените — това бяха неговите дарове за тях, които винаги носеше със себе си без никакво усилие.

Живееше близо до тях и в началото на брака им беше „възрастният приятел“, който успяваше да реши всичките им проблеми. Това обаче не продължи дълго. Много скоро Айдан забеляза, че Нихат бей я харесва. Беше поласкана, че един мъж като него, пред когото Халюк се прекланяше, се интересува от нея. Умът и чувството му за хумор в присъствието на Айдан цъфтяха и се разлистваха като пролетно дърво, окъпано от майски дъжд. Шегуваше се, заяждаше се с нея за някои смешни случки, канеше ги у дома си, готвеше ястия, които Айдан обичаше.

Вече не работеше както преди, не оперираше, не се занимаваше и с наука, но имаше такова блестящо минало и безспорен авторитет, че вече никой не очакваше повече от него — името му беше достатъчно. Отиваше късно в болницата, по някое време й се обаждаше по телефона: „Хайде, приготви се, да излезем да се поразходим“ или излизаше рано от работа и я канеше на чай или кафе в някое заведение.

Погледнато отстрани, беше видно, че е просто приятелство между млада жена и мъж на годините на дядо й, затова нямаше клюки по техен адрес. Това им помагаше да излизат заедно, без да се притесняват. Айдан се опитваше да покаже ум и чар — ласкаеше я, че такъв човек я харесва, че не е като невзрачните жени на останалите млади лекари. Приятно й беше да е заедно с него — чувстваше се харесвана, забавна, интересна. Когато не се виждаха, й ставаше мъчно за него, искаше й се да се срещнат. Понякога отвръщаше на шегите и закачките на Нихат бей с леко женско предизвикателство.

Нихат бей, след дълга и трудна борба, най-после бе приел и се бе примирил със старостта си. И сега интересът към младата жена го накара да се почувства отново млад и силен. Хващаше я под ръка, когато се разхождаха, докосваше ръката й при разговор. Угаждаше й за всичко — поискаше ли Айдан нещо — веднага го правеше или намираше. Харесваше му, че е влязъл в живота й. Това придаваше цвят и аромат на неговия собствен живот. Обичаше да го показва и пред околните: „Ти кажи на Айдан, тя ще ми каже след това.“

Айдан беше наясно, че възрастният човек е влюбен или на път да се влюби. Но лошото беше, че в един момент Нихат бей реши, че и вниманието на младата жена е израз на любов. Започна да си прави шегички по адрес на Халюк, да прави пренебрежителни намеци по негов адрес и чакаше да се случи онова, което да превърне връзката им в истинска любов. И когато желаното не се случваше, ставаше раздразнителен, сърдеше се, опитваше да изтъква кой е той и коя е тя — Айдан.

Не след дълго Айдан разбра, че няма да може да излезе на глава със застаряващата легенда, че нещата могат да излязат от рамките на приятното, и се дистанцира. На поканите му за разходка отговаряше, че не се чувства добре.

Халюк от своя страна се държеше така, все едно не забелязваше чувствата на Нихат бей, и се сърдеше, че Айдан отказва поканите му. Айдан се дразнеше на това.

Един ден Халюк я попита направо:

— Ти защо вече не се срещаш с Нихат бей както преди? Той е много приятен възрастен мъж.

Айдан отговори троснато:

— Този много приятен възрастен мъж ме покани на обяд.

— И какво толкова! Просто един възрастен мъж, на когото му е приятно да прекарва времето си с тебе.

Нещо в Айдан се прекърши. Може би Халюк не забелязваше истината и казваше това простосърдечно, но Айдан много добре знаеше, че доброто й отношение към Нихат бей е важно за бъдещето на Халюк. Може и да беше възрастен, но беше по-силен от него и Халюк вместо да „дръпне“ жена си от него, си мислеше: „Без друго нищо не може да се случи“.

Халюк не поемаше никакъв риск срещу това, което се случваше — просто добро отношение и състрадание към един възрастен мъж, но оставяше Айдан сама да носи товара от една такава връзка. Когато разбра, че е отхвърлен, Нихат бей стана ревнив и агресивен. Халюк обаче се оттегли встрани и я остави да се оправя сама.

Болеше я, че Халюк се страхуваше от Нихат бей за това, че може да го смаже. Изтъкваше старостта му като предлог и се отдръпна, оставяйки я сама. Въпреки настояването на Халюк, тя прекъсна връзката си с Нихат бей, но никога не прости това на мъжа си.

Никога след това не говореха за случката. Айдан се опитваше да я забрави — и беше я забравила! До мига, в който тя неочаквано изплува в съзнанието й. По време на спора се обърна към Халюк и го попита защо тогава е постъпил така.

— Моля те, не говори глупости! Той беше просто един възрастен мъж, а твоето — каприз.

— Ако беше млад, как щеше да постъпиш? По същия начин ли?

— Разбира се, че не, но той беше възрастен мъж!

— Добре, а ако не беше главен лекар, по същия начин ли щеше да постъпиш?

— Какво искаш да кажеш?

— Той беше влюбен в мене, Халюк, и не се опитвай да ми кажеш, че не си го забелязвал! Искаше да спи с мене!… И ти доста му помогна…

В един миг погледът на Халюк се опразни. Заприлича на болен пред припадък. Стана. Направи една-две крачки към вратата и се обърна към Айдан:

— Ти легна ли с него?

— Уф — пренебрежително се изплъзна между устните й — Не… Не го направих, но само защото не исках… Защото мислех за тебе…

За пръв път тази вечер в Халюк се породи съмнението, че Айдан би могла да легне с друг мъж. И семенцето на това съмнение в душата му пося самата тя. На пръв поглед това можеше да изглежда предателско, но не беше. Тъкмо обратното. Мъжът й не беше забелязал преживяванията й събуждайки подозрение в него, всъщност тя се опитваше да го накара да бъде по-внимателен и предпазлив.

X

Животът й приличаше на огромен океан. Всички виждаха повърхността му, но никой — дъното му. А истинският живот беше долу — в дълбокото. Живееше в дълбините и трудно можеше да вижда едновременно и другата страна на живота си. Между видимата и невидимата част имаше огромна разлика и това я караше да се съмнява във всичко видимо. Спускаше се на дъното и преживяваше страсти — силни и огненочервени като кораловите рифове там. Плуваше между красивите, прилични на морски цветя, чувства, но никога не скъсваше връзката си с живота на повърхността. Погледнато отвън, всичко си беше както преди.

Този ден във видимия й живот се случиха много неща.

С помощта на Джем настаниха дойката й в болницата. Насрочиха й ден за операция. Всяка вечер, щом излезеше от работа, Айдан отиваше да я види. Приемаше го като изкупление за греха си, за който знаеше само тя. За другите белите коридори с болните и забързаните сестри по тях, миризмата на лекарства, сирените на линейките можеха и да изглеждат плашещи, но Айдан се чувстваше като в приятелски дом.

Ако не беше уморен онази вечер, когато се разбра за болестта на дойката й, и ако не беше реагирал така, Халюк нямаше да стане причина за напрежение и за отприщване на стари спомени. Но беше го направил… Помежду им зейна пропаст, която трудно щеше да бъде запълнена. Дали за това, дали защото се чувстваше виновен, Халюк всяка вечер идваше при дойката, интересуваше се за здравето й, а после приятелски разговаряше с колегите си, чакайки Айдан.

Дойката, като всички силни хора, изпаднали в безсилно положение, посрещаше Айдан с лек срам и винаги с неудобство приемаше подаръците й — плодове, цветя, нощници, халати.

— Защо ги носиш, моето момиче, защо си правиш труд…

Тя, която винаги беше гледала болни, не можеше да се примири, че сега тя е болна и че се налага да я гледат. Опитваше се да не го показва, да изглежда силна духом, но в гласа й личеше молба към бога:

— Една от двете добрини, момичето ми… Или да ме прибере при себе си, или да ме изправи на крака… Да не ми се сърди Всевишният, но това не е справедливо, не съм направила нищо, за да ме наказва така… Както и да е, всяко зло — за добро.

— Не говори така, дойке… Няма да те дадем толкова лесно…

Очите на възрастната жена се пълнеха със сълзи, но казваше с обичайното си чувство за хумор:

— Е, момичето ми, моите връстнички отдавна предат прежда заедно с Дева Мария на небето…

После отново се натъжаваше и започваше да реди молитви, от които сърцето на Айдан се късаше. Повдигаше насълзени очи към тавана и шепнеше:

— Господи, не ме карай да страдам…

Въпреки че беше отпаднала, опитваше се да се грижи за Айдан:

— Яла ли си днес? Ей там има плодове. Дай да ти обеля, ти обичаш…

Айдан приемаше естествената загриженост на старата жена не като дълбоко чувство, показващо, че човекът не е само тяло, а като навик, затова отговорът й беше повече лицемерен, отколкото искрен:

— Какво говориш! Ако искаш, аз ще ти обеля, ти си болна!

Казвайки го, усети лицемерието си и се почувства странно. В душата й има много и силни чувства, но липсваше състрадание. После, когато си мислеше върху това, разбра, че състраданието липсва у повечето успели хора около нея. Май то беше присъщо на неуспелите, малките, останали в периферията на живота, хора като дойката й. И това, че го осъзна, не я промени по никакъв начин — не я направи по-милосърдна и не я накара да страда, че не е такава. От време на време й се искаше да изпитва милост и съчувствие към някого, изпаднал в беда, но не желаеше това чувство постоянно да присъства в живота й. Душата й отдавна беше закоравяла и се бе изкривила, подобно на зараснала накриво счупена кост. Даваше си сметка какво е загубила — бе почувствала липсата му, но само толкова. Върна се в спомените си, в двора пред къщата на дойката, миризмата на мащерка, оставена да съхне на сянка… Обичта и грижата, с които се отнасяше жената към нея, й се струваха нормални и естествени.

Тази вече седеше сама на балкона и пушеше цигара. Луната над нея вървеше към пълнолуние, но все още не бе достигнала съвършения си овал. Светлината й караше нощното небе да изглежда фосфорносиньо. Мислеше си за Джем. И за липсата на обич и състрадателност в живота й. Джем се интересуваше от нея, но не изпитваше обич. Халюк — обратното — обичаше я, съчувстваше й, но не показваше заинтересуваност. Джем се интересуваше и грижеше за нея само когато бяха заедно — да се чувства добре, да не се притеснява, докато са заедно, и упорито не желаеше тази загриженост да се разпростре и в друго време. Въпреки всичко, липсата на обич и съчувствие у него не я дразнеше, напротив беше доволна. Беше свикнала да се бори в работата си, имаше закалка. Потърсеше ли съчувствие и грижа, боеше се, че те ще я размекнат.

Когато беше малка, тези, които се отнасяха с обич и състрадание към нея, бяха дойката, бедните роднини, гувернантката, домашните помощнички вкъщи. Бе получила обич и от баба си и баща си, от лелите си, но сега, когато се връщаше назад в спомените си, виждаше, че бе прекарала най-веселите си дни сред хората, към които днес се отнасяше със снизхождение или леко пренебрежение. Онова време на безрезервно и щедро раздавана обич беше най-щастливото в живота й.

Потокът на мислите й бързо я повлече от спомените за детството към детето й. Обзе я безпокойство. Запали още една цигара. Огънчето й проблясваше в тихата нощ като голяма, ленива светулка. Кореше се, че не проявява достатъчно обич към Селин, че с времето детето ще го усети, че в последно време не й отделя достатъчно внимание. Всъщност никога не беше пренебрегвала детето си — дори в най-тежките си дни, но угризенията на съвестта и чувството за вина понякога притъпяваха мислите й и я караха да се самообвинява несправедливо. В този момент чувството за вина така силно я завладя, че започна да се съмнява дали обича достатъчно дъщеря си.

Влезе бързо вътре и се запъти към стаята на Селин.

Малкото момиченце, изкарало ръчички над завивката, присвило крачка към коремчето си, спеше. Острите му коленца изпъкваха под чаршафа, правеха крачетата и телцето му да изглеждат още по-слаби. Меките кестеняви косици лежаха разпилени върху възглавницата. Дишаше леко и равно. Не беше много красиво. Гледаше дребното телце, грозничкото личице, редките косици и в миг я облада такъв прилив на обич и нежност, каквито не биха събудили в нея и най-красивите неща на света. Погали главицата с нежност, каквато никога не показваше, когато беше будно. Заради Селин беше готова да се откаже от всичко. Тази мисъл й подейства успокоително.

Когато отново се върна на балкона, беше спокойна. В последно време често изживяваше такива приливи и отливи. Като животно, което живее и на сушата, и във водата. Ту се гмуркаше към дъното, ту се връщаше към живота на повърхността и по време на пътуването се опитваше да анализира чувствата и мислите, които срещаше по пътя. Въпреки противоречията, които я измъчваха, успяваше да върши работата си в службата и да не се издава пред околните. Просто навиците се оказаха силни колкото чувствата, ако не и повече. Редовно посещаваше дойката си, даваше наставления на Хесна ханъм какво да прави вкъщи, в банката работеше с присъщата си организираност, дори я избраха за представител в ръководството на комплекса!

За кратко време Джем организира построяването на детската площадка, после направата на нови, по-широки будки за охраната при входовете на комплекса, после — ремонта на тротоарите. Хората забелязаха, че благодарение на Айдан проблемите им се решаваха бързо и лесно. И макар да имаше фирма, която се занимаваше с ръководството на комплекса, предложиха Айдан за свой представител в ръководството. Отначало отказа, но после сметна, че така по-лесно ще се среща с Джем, и прие.

От друга страна си мислеше, че работата ще я увлече и ще й помогне да остане по-далеч от опасния, но пълен с удоволствия свят на Джем, а също и от собствените си душевни терзания, затова се впусна с желание в нея.

Сутринта в деня на операцията стана рано. Приготви закуската на Селин, изкъпа се и започна да се облича. През отворения прозорец се чуваше радостното чуруликане на птичките в парка. И нейната душа пърхаше като птичка — хем се страхуваше, че може да се случи нещо с дойката й, хем се успокояваше, че всичко ще е наред и отново ще може да се срещне с Джем.

Отиде в болницата заедно с Халюк. За успокоение на дойката и на Айдан Халюк се беше разбрал с колегите си да присъства на операцията и после, ако всичко потръгне нормално, да се върне към своите си работи.

По пътя към болницата Айдан нищо не каза, само здраво стискаше ръката на Халюк. Той беше този, който придаваше стабилност и сигурност на живота й. Може и да не се интересуваше от всекидневните й работи и барометърът на чувствата му да не реагираше на някои от емоционалните й състояния, но случеше ли се нещо сериозно, Айдан знаеше, че единственият, на когото може да се довери и опре, беше той.

Когато пристигнаха в болницата, сестрите вече приготвяха дойката за операцията. Младите лекари, които щяха да присъстват в екипа, идваха при болната, шегуваха се и се опитваха да я успокоят.

Халюк хвана ръката на възрастната жена:

— Не се страхувай! Аз ще бъда до теб! Ще държа ръката ти, докато заспиш. Щом съм там, нищо лошо няма да ти се случи! Не се бой!

Възрастната жена неочаквано повдигна ръката на Халюк към устните си и я целуна. Айдан се изненада.

— Благодаря ти, синко. Бог да те поживи! Всеки път си се отнасял към мене като син!

Дойде време да влизат в операционната. Когато сестрата докара в стаята количката, дойката помоли всички да излязат.

— Искам да говоря с Айдан — рече.

Останаха сами. Възрастната жена извади отнякъде малко вързопче.

— Това са накитите ми, дъще — пръстени, обеци, гривни… като се оженихме, покойният ми мъж ми ги подари. Тогава положението ни беше добро. Ако стане нещо с мене — твои са.

Айдан с мъка се сдържаше да не заплаче:

— Какво говориш, дойке! Луда ли си!

— Така трябва, моето момиче, в такъв момент така трябва. — После я повика до себе си и извади някакви книжа: — Това е нотариалният акт на къщичката ми. Ако стане нещо, ще я дадеш на някой старчески дом. А това е квитанцията, че съм си платила гроба. От по-рано си бях купила място до покойния ми мъж. Пък и вие да не се занимавате… Ако стане нещо, до него ще ме погребете.

— Не говори така, дойке, нищо няма да стане…

— Докато бях жива, на никого не се оставих в тежест, и като умра, не искам да съм… Хайде, повикай ги да дойдат. Да не караме докторите да чакат.

Айдан пристъпваше до количката и държеше дойката за ръката. Преди да влезе в операционната, старата жена се обърна към нея и като че й доверяваше някаква тайна, тихо рече:

— Ако не си закусвала, в шкафчето има от кекса, дето го донесе вчера.

Айдан се наведе и я целуна.

— Не се бой! Халюк ще бъде до тебе!

На партера на болницата имаше много хубаво кафене, но Айдан не слезе в него, а се върна в стаята. Затвори вратата зад себе си, седна на един стол и докато тялото на дойката пътуваше на границата между живота и смъртта, зачака да получи знак от едното или от другото.

Знаеше, че този знак ще й донесе Халюк — пръв той ще дойде в стаята и още преди да каже каквото и да е, по лицето му ще разбере как е приключило пътуването.

Айдан и по-рано беше виждала върху лицето му и единия, и другия знак. Тъжен и мълчалив, когато баща й почина, и усмихнат, сияещ от радост, когато Селин се роди. Както сега присъства на операцията на дойката, така навремето присъства и на раждането на Селин. Селин се роди рано сутринта. Цяла вечер Халюк остана при нея. Хапеше устни, когато викаше, бършеше челото й, когато болките й преминаваха. Заведе я под ръка до родилната зала. И когато акушерката каза да повикат лекаря, плахо се опитваше да скрие вълнението в гласа си. Докато чакаха лекаря, болките й следваха всяка минута. Една желязна, нажежена до червено, ръка стискаше вътрешностите й като клещи и ги теглеше надолу към слабините й. Всичко в нея се раздираше на хиляди парчета и Айдан се боеше, че няма да издържи. В този момент не мислеше за бебето. Искаше да се отърве от нечовешките болки. Знаеше, че не може да избяга от тях. Трябваше да ги изтърпи и това я изпълваше с ужас. „Господи, помогни ми!“ — стенеше, потънала в пот. Ако беше възможно, щеше да се откаже да ражда. В кратките паузи между болките се опитваше да си поеме въздух и да облекчи страданието. Когато болката започнеше отново, издаваше странни звуци, смесица от стонове, крясъци, плач. Коремът й се напрягаше, ставаше твърд като камък и после бавно и мъчително като че се опитваше да се смъкне в слабините й. За миг си помисли, че никога няма да роди, че детето ще умре в нея и завинаги ще си остане в нея. „Главичката се показва“ — чу гласа на доктора. „Ще се спася“ — беше първото, което й мина през ума, но после я обзеха чувства, които не познаваше преди… После все разказваше, че в този миг пред очите й блеснало странно сияние и въпреки ужасните болки, изпитала една силна радост, каквато не била изпитвала преди това, почувствала прилив на сили и вяра, каквито не била чувствала преди това — подобно на мига, в който за пръв път чуем гласа на Бога и видим чудото, което сътворява: „Раждам! Аз раждам!…“ Заедно с разкъсващите болки чувстваше това: „Аз раждам!“ След малко от нея щеше да се откъсне плът от плътта й, кръв от кръвта й, още по-сетне щеше да започне да върви, да говори, да мисли независимо от нея. Не можеше да облече в думи мислите си, но чувстваше, че сътворява чудо. Изведнъж вътрешностите й се опразниха, една топла вода се изля между бедрата й. В този момент видя лицето на Халюк. Изглеждаше странно — челото бледо, бузите — зачервени, но грейнало, щастливо и малко гордо! „Дъщеря ни се роди, скъпа!“ — каза й.

— Всичко наред ли е?

— Наред е, скъпа, едно малко розово момиченце!

Когато донесоха в стаята бебето и й го подадоха — зачервено, с подути клепачи и сбръчкано личице, пое го спокойно, като нещо чуждо. Майчината любов, за която всички говорят, я нямаше. Не чувстваше нищо към бебето. След малко една вряла и кипяла в тези работи акушерка й каза. „Изкарай гърдата си.“ Припряно, несръчно и с малко срам изкара гърдата си и тогава малкото червено сбръчкано личице, с устнички по-малки от черешка, се залепи за гърдата й и започна да суче. Чу се странен звук „цок, цок“, все едно някой удряше с клонка по водата. И в този миг всички прегради рухнаха, след няколкото минути на безразличие в душата изригна мощен гейзер от чувства, като струята на нов петролен кладенец, и тя разбра, че никога повече няма да може да се откаже от малкото същество в ръцете си, че никога повече няма да го остави и няма да може да живее без него.

Спомените й я накараха да се усмихне. В стаята не разрешаваха да се пуши. Отвори прозореца и запали цигара. Ако дойката й умреше, щеше да й е мъчно, но знаеше, че скоро ще й мине. Обичаше и страдаше за възрастната жена, защото знаеше, че трябва да я обича и да страда. Това беше обич, диктувана от разума. Обичта, която изпитваха една към друга, не беше пропорционална. Но ако дойката починеше, болката на Айдан щеше да бъде истинска.

Душата й, която се луташе между обърканите чувства на двете реалности, се боеше от раздвоение, затова се нуждаеше от силни емоции. Надяваше се, че подобно на мощен удар, силните чувства ще я разтърсят из основи и ще върнат всичко на мястото си. Или най-малкото — ще й покаже, че това, което преживява, не е чак толкова важно. Душата й, готова да поеме всякакви силни, разтърсващи чувства, стоеше отворена, подобно разцъфналата бяла фунийка на огромен татул, и чакаше. Усещането за безпомощност, което събуждаше у нея болничната стая, натрапчивото чувство, че смъртта е някъде наблизо, мисълта, че може да загуби близък човек и да не го види никога повече, подсилваха обичта, съжалението, мъката, в чиято истинност не беше твърде сигурна. В такава обстановка и не до там искрената обич като че ставаше истинска.

Сред всички тези объркани мисли в съзнанието й се мяркаше още една — че ако дойката умре, няма да може да се срещне с Джем, и показваше, че егоизмът в живота се проявява с пълна сила дори ако на прага дебне смъртта. Е, ако смъртта станеше реалност, вероятно той щеше да се отдръпне крачка назад.

Седеше с наведена глава, загледана в каретата на пода, когато вратата се отвори. Пое дълбоко дъх. Знаеше, че погледнеше ли, щеше да види един от знаците — на смъртта или на живота. Бавно повдигна глава. Усмихнат, Халюк стоеше до вратата. Въздъхна „Господи!“

— Как е?

— Много добре!

— Операцията свърши ли?

— Не, но страшната част мина, от тук нататък нищо не може да се случи.

Айдан се разплака. Халюк се приближи до нея, хвана я за ръцете и я притегли към себе си. Прегърна я и я притисна към гърдите си.

— Недей, скъпа, недей да плачеш, всичко е наред. Изкара късмет женицата.

— Добре… Добре… Знам… Но много ми се беше събрало напоследък.

Когато Айдан се поуспокои, Халюк я остави да седне.

— Аз тръгвам, скъпа. Ако искаш, и ти си върви вече. Без друго няма да можеш да я видиш веднага. Ще остане за наблюдение в реанимация.

— Не, не. Ще чакам операцията да свърши, да чуя, че всичко е минало, и тогава…

— Аз да остана ли при тебе?

— Не, не, ти си гледай работата… Благодаря ти… Ще сляза в кафетерията, ще изпия един чай да се съвзема малко. Ти си отивай в отделението, не ме мисли мене…

Айдан остана в стаята, докато младият лекар не дойде да й каже, че всичко е минало благополучно и че болната е настанена в реанимация. Едва сега си даде сметка, колко е изморена. На излизане от болницата се чувстваше по-спокойна, но умората и напрежението си бяха казали думата — всичките й сили я бяха напуснали.

След белите тихи коридори на болницата улицата й се стори прекалено пъстра и многолюдна. Хората, без да подозират за трагедията й, щъкаха насам–натам под лятното слънце. Почувства глад. Влезе в един ресторант и си поръча нещо за ядене и чаша бяло вино. Ядеше механично, без да мисли. Дори за Джем не се сети — всичките й сетива се бяха притъпили от напрежение и умора. Към края на обяда малко се посъвзе. Мисълта, че ще се срещне с Джем, й подейства възбуждащо. Започна да си фантазира. Не можеше да седи повече на тази маса. И защо ли влезе в ресторанта, само да губи време! Искаше да е при Джем!

Джем я посрещна усмихнат:

— Е, видя ли, операцията мина успешно…

— Ти от къде знаеш? — Айдан се изненада.

— Позвъних в болницата.

— За да питаш как е минала операцията ли?

— Да.

Айдан се спря:

— Знаеш ли, че ме плашиш?

Джем се засмя отново:

— Май направих грешка, която разкри истинското ми лице!… Това, че се обадих в болницата, ти помогна да разбереш колко лош човек съм всъщност, така ли?

— Ти искаш да привържеш жената към себе си, но не желаеш ти да се привързваш към когото и да е… Какво искаш ти?

Раздразнението накара Айдан да изрече на глас един въпрос, който не й даваше мира през последните дни. Но в този случай Джем не заслужаваше гнева й и тя го осъзна. Разбра също колко близък е за нея Джем. Гневът й не искаше да останат потулени чувствата, които тя така упорито се опитваше да крие, и стана причина те да излязат наяве. Подсъзнателно на Айдан й се искаше да чуе, че постъпката на Джем е водена от любов, и въпросът й целеше да го провокира, да го накара да си признае. Джем обаче изобщо не реагира на сериозността на Айдан. Подобно на ученик, който се шегува в междучасието с приятелите си, се разсмя на глас и смеейки се, шепнешком отговори:

— Вътре ще ти кажа какво искам… Домашното възпитание не ми позволява да говоря за това тук! Когато бях малък, баща ми все ми казваше да не говоря за секс в салона.

Айдан се ядоса и засегна от отговора на Джем. Гласът й прозвуча рязък:

— Това ли е всичко, което желаеш? Секс!

— Да не би да знаеш нещо по-добро?

Айдан се уплаши, да не би да го разсърди, и даде отговор, който можеше да се изтълкува многозначно:

— Не знам… Може и да има…

— Няма да питам какво е то, защото такъв един въпрос крие опасност нещата да тръгнат в нежелана посока.

— Защо се боиш да говориш?

— Имам си много проста причина.

— Каква?

— Страхливец съм…

— Наистина си страхливец…

— Добре, а ти би ли изпила чаша шампанско, което заедно с чашите този страхливец е сложил в хладилника специално за теб? Би ли яла от ягодите, които е купил специално за тебе, или вече не пиеш със страхливци?

Айдан разбираше, един такъв разговор можеше да попречи да се любят, а тялото й, зажадняло за тази сладост, нямаше да го понесе. Затова реши, че Джем все още не е готов да говори за чувства, и се примири:

— Да, мога да пия с един страхливец и други неща мога да правя с него… Разбира се, това не променя истината, че е страхливец…

Джем отваряше тапата на шампанското. Повдигна рамене:

— Нека… Нека съм страхливец… Ако не сме ние — страхливците, как ще разберете цената на смелчаците?

Джем беше от хората, за които похотта беше стена, зад която криеха душата и чувствата си — все едно се беше заклел никога да не ги изкарва наяве. Не се чувстваше готов да сподели страхове, съмнения, очаквания с никого и ревниво ги криеше. Нещо като художник, който не може да покаже картината си, защото не е завършена и за която знае, че никога няма да я завърши. Съзнаваше, че не може да даде на жените желаното, освен едно — похотта! И я даваше с цялата си щедрост! Притискаше ги натясно, изненадваше ги с внимание и ласки и се опитваше да ги направи щастливи. Не можеше да изгради връзка, при която да се слее телом и духом с една жена, затова се опитваше да запълни липсите си, поддържайки връзки с много жени.

Тази негова странна и до някъде детинска тайна, Айдан щеше да научи случайно, след време. Разбра и друго, че за да достигнеш и докоснеш душата на един мъж, не бива да бързаш, нужно е търпение; от една страна ще споделяш с него удоволствията на тялото, ще ги множиш, от друга — ще го обграждаш с грижи и внимание, на които не е свикнал, и всичко това — под светлината на ума — ще го изненадваш непрекъснато! Всяка прибързаност или насилие водят до заключване на поредната врата към душата му. Трябваше да се приближава до него, без да го стряска и плаши. Проблемът обаче беше в това, че Джем много скоро отгатваше желанията на жените. Имаше някакъв особен нюх към женската чувствителност. Айдан трябваше да открие друг подход, който не знаеше… Никога не успя да го намери.

Пиеха шампанското си, когато Айдан предложи:

— Ако искаш, да пием вътре — и добави — или вече и от това се страхуваш?

— Има някои места, на които проявявам смелост!

Докато се изправяше на крака, с глас, който подейства възбуждащо на Джем, прошепна: „Слава богу!“

Докато се любеха този ден, откриха една нова игра. Откриха я случайно, но беше жестока, възбуждаща, страшна!

Айдан винаги държеше телефона си отворен — в случай, че позвъни Селин. Когато се любеха, изпитваше странен страх, че може да се случи нещо с детето й, затова държеше телефона до себе си.

Любеха се, играеха играта на прегрешили брат и сестра. Телефонът звънна. Айдан погледна номера:

— Халюк — каза и го остави настрана.

— Отвори! — Джем я гледаше предизвикателно усмихнат.

Айдан се поколеба миг-два. Знаеше, че е подло и гадно да говори с мъжа си и да се люби с друг в същото време, но Джем я гледаше така възбуден и тръпнещ, че състоянието му се предаде и на нея. Птицата, която размахваше крила, отново кацна върху гърдите й. В този момент приличаше на наркоман — в името на малко повече и по-ново удоволствие нямаше граница, която да не е готова да прекрачи.

Отвори телефона.

Ръката й трепереше, всичките й вътрешности се бяха свили в тръпнеща топка. Вълнението й се предаде на Джем. И двамата горяха от напрежение и възбуда.

— Как си, мъжленцето ми?

Докато говореше, усещаше как Джем бавно прониква в нея.

— Добре съм… Излязох малко по магазините…

Този разговор с Халюк за нея беше отмъщение за всички неща, които беше и не беше направил. В същото време обаче беше начин да покаже и на Джем, че има още един мъж, с когото се люби, и искаше да извлече максимално удоволствие от това.

— Търся си секси нощница… надявам се, че няма да си много уморен тази вечер…

С всяко следващо изречение гласът й звучеше все по-предизвикателно и подканващо.

— Селин ще остане при майка ми тази вечер.

Докато говореше, двамата с Джем се гледаха право в очите. При всяко изречение, Айдан леко приплъзваше тялото си.

— Така ли… Много ли…

Леко повдигна телефона от ухото си така, че и Джем да можеше да чува какво казва Халюк.

— И аз… До довечера, скъпи…

След разговора продължиха да се любят. Неочаквано бяха открили нова, възбуждаща игра. Споделеното чувство за вина, скандалното погазване на моралните норми ги караше да се чувстват различни, откъснати от целия свят, с всичките му хора и табута. Примиращи, пламенни, тръпнещи, стенеха в най-сладостното удоволствие на ада, горяха в най-горещия му огън.

В желанието си да изпитва все нови и нови възбуди Айдан пристъпваше всички граници и това неотклонно променяше и самата й същност.

XI

В коридорите на горния етаж на банката под приглушената светлина на бронзовите лампи, осветяващи картините по стените, се чуваше тих шепот, който много скоро се превърна в мощно бръмчене — цялата сграда се разтресе. Директорът на банката напускаше и всички говореха за това. От къде започна всичко, кой пръв заговори за това — не се знаеше, но до вечерта и най-големите скептици повярваха на слуха.

На сутринта слуховете се превърнаха в истина — директорът не дойде на работа. Подобно на пиле с откъсната глава, цялата банка се тресеше, всички се опитваха да разберат какво става. И както се случва на такива места, клюките предшестват истината — подчинените се опитваха да разгадаят „защо“. Тези, които съжалиха, не бяха много, но затова пък изпълнените с надежди не бяха никак малко. Предстояха промени от горе до долу. Някои щяха да се изкачат едно стъпало нагоре. Задкулисните игри започнаха още от сега. Естествено най-кървава предстоеше да бъде борбата в „горните“ етажи — между заместниците на директора. Подобно на крокодили в плитки води, всички се готвеха за лов: създаваха се групички, правеха се съглашения, преценяваха се съотношенията „полза — вреда“, пресмяташе се степента на загуба в случай, че са заложили на грешна карта…

И Айдан беше един от крокодилите. Някак си рефлекторно, без да се замисли, се включи в задкулисните надигравания. Не смяташе, че може да стане директор, беше млада за това, а и имаше други на по-високи длъжности от нейната. Тя искаше Хасан да стане директор. От една страна знаеше, че случи ли се, това ще заздрави позициите й в банката, от друга — водеше се от чисто приятелски съображения.

В тези бесни дни Айдан се чувстваше като застанала под водите на водопад. За разлика от останалите обаче, водата не я мокреше — усещаше шума й, миризмата й, но не се мокреше. Беше вътре в случката, но случката беше извън нея. Тайният свят, в който живееха двамата с Джем, й действаше като разтворен чадър — пазеше я от външния, видим свят, притъпяваше амбициите й и желанието й за издигане.

Може би това беше причината, поради която Айдан живо се включи в играта. Надаваше повече от друг път ухо на клюките — интуицията й й подсказваше, че не бива да охлабва и изтънява връзките си с видимия свят. При всеки удобен случай се опитваше да се приобщи към него.

По четири-пет пъти на ден се срещаха с Хасан и си разменяха клюки — анализираха, пресмятаха, опитваха се да прогнозират. Шепотът заглушаваше всички останали гласове в банката. Понякога чутото ги изпълваше с надежда, друг път — обратно.

Докато обядваха, Хасан беше неспокоен.

— Ще направят Еркан директор… Почакай и ще видиш… Днес го търсили от Америка… Май не искат добър човек, щом са се спрели на този дилетант. Селянин, не знае как се държи вилица и нож, камо ли за друго… Като иде в ресторанта, не може да си поръча, бърка имената на ястията, а за шампанско изобщо не е чувал — една марка не може да назове…

— За бога, не говори глупости… Какво общо има банката с шампанското… И от къде си сигурен, че тъкмо него ще изберат, говорят се още толкова други неща…

— Казват, че го търсили от Америка…

— Хасан, чух, че и тебе са те търсили сутринта от Америка, всеки казва нещо.

Лицето на Хасан грейна. Чутото до такава степен го зарадва, че не можеше да се сдържи.

— Мене ли са търсили?

— Така чух…

— Чудесно…

— Търсиха ли те наистина?

— Не.

— Тогава кое му е чудесното?

— Значи за всекиго говорят така, не само за Еркан…

— Е, Хасан, нали ти казах преди малко, че всеки си измисля по нещо…

Хасан не я слушаше. Беше се замислил за нещо. Айдан го гледаше и си мислеше с какво този човек някога й беше привлякъл вниманието. Дали защото в последно време се срещаха по-често, или защото Хасан вече нямаше сили да се прикрива, или защото тя вече гледаше на мъжете с друго око, но определено виждаше Хасан като на длан и това, което виждаше, не беше много приятно. Слабите му страни бяха повече от силните. И макар да говореше винаги пренебрежително за останалите, да се изтъкваше, да се показваше по-богат, отколкото беше в действителност, всъщност беше от хората, които веднага се разтреперваха и губеха контрол върху себе си пред всяка трудност, а ако успееше — хвалеше се на висок глас. Въпреки това Айдан все още хранеше някакви приятелски или сестрински чувства към него и се опитваше да го предпази от другите. Ако трябваше да го сравнява с Джем, Хасан губеше по всички показатели.

— Според мен, недей да злословиш по ничий адрес. Не казвай на никого нищо. Трай си. Ако станеш директор, ще ти се наложи да работиш с тези хора. Не си създавай врагове още от сега.

— Без друго на никого нищо не казвам… Как можеш да си помислиш такова нещо.

— Е нали преди малко казваше, че Еркан е дилетант и селянин…

— Аз го казах на тебе, на други не съм…

Айдан се засмя:

— Кажи ми честно, освен на мене, на колко души още каза това?

Хасан се ядоса:

— На никого не съм казал…

Айдан се усмихна отново:

— Остави сръднята. Кажи ми честно, на колко човека още си казал това?

Хасан се засмя:

— Може би на двама-трима, но не са хора, които ще отидат да кажат на Еркан.

Вероятно Еркан отдавна вече знаеше какво е казал за него Хасан. Айдан разбра и друго — въпреки че много искаше, Хасан нямаше шансове да стане директор. Трябваше да направи нещо, да го подготви за загубата и да го успокои.

— Не е толкова важно дали ще те направят, или не директор. Знаеш, че невинаги дават правото, на когото трябва.

— Ако не ме направят директор — ще напусна.

— Не говори глупости, защо ще напуснеш?

— Щом не ме харесват и не ме искат, няма да остана тук. Не мога да работя на място, на което не ме харесват.

Айдан знаеше, че Хасан няма да напусне, а сега, като разговаряше с него, виждаше, че шансовете му да стане директор са повече от нищожни.

— Хасан, друже, много те моля, не казвай на хората, че ще напуснеш… Моля те!

— На никого не съм казал.

Айдан не можа да се сдържи и този път. Усмихна се:

— На колко човека каза, че ще напуснеш?

Този път Хасан наистина се ядоса:

— Престани да се държиш с мене като с дете! На никого не съм казал!

— Хайде, кажи ми на колко човека го каза!

— На никого…

— Хайдее…

— Може би на Резан…

Айдан се пресегна и го докосна по ръката:

— На никого не казвай такова нещо. Такива неща бързо се разчуват. После ще се окажеш в трудно положение.

Когато се върна в стаята си, Айдан беше спокойна. Всъщност отдавна го беше предугаждала, но днес по време на обяда, разговаряйки шеговито с Хасан, предчувствието й се превърна в непоклатимо убеждение — Хасан никога, абсолютно никога нямаше да стане директор. Почувства се леко в позиция на губеща — нейният кандидат за длъжността се оказа губещ. Но това не беше всичко. Човекът, когото някога бе харесвала и обичала, се оказа объркан и безпомощен като дете. Беше направила грешен избор.

Обади се на Джем.

— Какво ще кажеш да се срещнем утре?

— Утре не мога, зает съм. Може ли вдругиден?

За първи път, откакто се срещаха, Джем отказа да се видят — отложи датата. Каза го леко и безгрижно.

— Добре — каза Айдан и затвори телефона.

Настръхна. Уплаши се. Почувства се изправена пред опасност. Всичко в нея потрепери. Искаше да се успокои, но мисълта, че Джем отложи срещата, се забиваше като клин в съзнанието й. И което беше по-лошо — не можеше да намери заместител на емоциите, които Джем й даваше. Когато него го нямаше, всичко — работа, хора, семейство, Халюк, Хасан — й се струваше скучно и сиво. Благодарение на Джем успяваше да ги понася. Светлината, която Джем хвърляше в живота й, малко или много, озаряваше и останалите и те, ако не можеха да бъдат привлекателни, поне ставаха поносими. „Не го попитах каква работа има“ — косеше се наум. Сякаш, ако го беше попитала, нямаше да се страхува толкова, но не го направи — не искаше да показва чувства пред него.

Следващият ден мина отвратително. Не се интересуваше нито от клюките в банката, нито от душевните терзания на Хасан. Скара му се строго да внимава какво говори и да не се държи като дете, затвори се в стаята си и давайки си вид, че работи, не пускаше никого при себе си.

Беше си внушила, че винаги, по всяко време, може да се срещне с Джем, и сега съмнението, че може да го загуби, я хвърляше в ужас. За нея връзката им отдавна не беше само приключение, забежка, страст, подсилвана от усещането за тайнственост и грях — бе започнала да прибавя и чувства. Нямаше да е грешно, ако се каже, че бе на път да се влюби.

И както винаги до сега, отсъствието на Джем й въздействаше по-силно от присъствието му. Трудно би могла да живее без преживяванията, които й даваше. Загубеше ли го, нямаше с какво да запълни празнината в живота си — нито обичта й към Селин, нито привързаността й към работата, нито сигурността, която й даваше Халюк, нито възхищението, с което я гледаше Хасан, можеха да заемат мястото на Джем. Отидеше ли си Джем, след него щеше да зейне пропаст и Айдан щеше да пропадне в нея. Трябваше да го задържи, но не знаеше как да го стори. Мисълта, че може да го загуби, я правеше объркана и уплашена до смърт. Неусетно Джем бе заел такова място в живота й, че отидеше ли си, нямаше да може да запълни с нищо празнината след него. Без Джем всичко беше черна бездна.

Цяла нощ се буди и сънува несвързани сънища. Няколко пъти излезе на терасата и пуши цигара, заслушана в свистенето на преминаващите по пътя коли, мяукането на бездомните котета и неразбираемите думи на няколкото двойки, връщащи се късно у дома. Стоеше като на тръни, обзета от притеснения и съмнения, срещу които — уви, не можеше да направи нищо. „Дали да не си намеря друг любовник?“ — мина й през ума, но това още веднъж й показа, че не желае никого, освен Джем.

Сутринта отиде в банката. Изобщо не обърна внимание на приказките, че днес ще обявят новия директор. Направо влезе в стаята на Хасан и под слисания му поглед се отпусна в едно от креслата.

— Еркан е новият директор.

— Сигурно ли е?

— Да…

— Е, така да е, какво да направим…

— Аз ще напусна.

На Айдан й се искаше да му изкрещи: „Добре, отиди и си дай оставката!“, но като видя безпомощното изражение на лицето му, й дожаля и започна да го успокоява.

— Не е нужно да напускаш. Нямаш причина затова. Един щеше да стане директор и ето, че стана. Какво толкова. Банката има нужда от тебе… Пък и къде ще намериш такава работа.

— Не, не мога да понеса тази обида, ще напусна…

Айдан познаваше Хасан и знаеше, че няма да напусне. Нямаше смелост за това. Говореше така, защото искаше да чуе колко е важен и необходим за работата. Дразнеше му се, но не можеше да го остави в този момент.

— Моля те, заради мене! Не го прави, моля те!

Хасан я погледна — искаше да разбере искрени ли са думите на Айдан. Повярва, че са искрени. Почувства се харесван мъж — върху лицето му се изписа доволна и горда усмивка. Айдан разбра какво си мисли. Всъщност дойде при него, защото се ядосваше, че бе загубил поста, а сега, като разбра как тълкува думите й, се ядоса още повече.

— Ако не напусна, то ще е единствено и само заради тебе. Иначе тези тука изобщо не ме заслужават.

Айдан се опитваше да прикрие гнева си.

— Не напускай, не си струва…

Хасан започна да вярва, че Айдан го обича както някога, а тя, виждайки глупостта му, се ядоса още повече.

Колкото повече Хасан си вярваше, че го харесва, толкова повече Айдан охладняваше към него.

— Искаш ли да хапнем нещо? — попита я.

— Имам работа. Трябва да изляза.

— Къде, защо?

На Айдан й идеше да му викне: „Тебе какво те интересува къде и защо!“, но не искаше да го засегне.

— Трябва да се отбия при майка ми. Имам неща за оправяне.

— Ако се нуждаеш от помощ, да дойда с тебе.

— Благодаря ти, но няма нужда… Пък и добре ще е да останеш тук. Иначе кой знае как ще изтълкуват отсъствието ти…

Айдан бързаше за среща с Джем. Но това не й попречи да се отбие до кабинета на Еркан, за да го поздрави и да му каже, че трябва да отиде при майка си. Новият директор я прие много по-добре, отколкото очакваше. Попита я за майка й — болна ли е, от какво, после добави:

— Утре ела, имам проекти за обсъждане с тебе, мисля, че бихме могли да работим прекрасно заедно.

Това единствено изречение неочаквано разпука обръчите на притеснението, в които я беше стегнало изречението на Джем. Зарадва се. Все едно някой й беше хвърлил въже, което да я привърже към брега и да я спаси от течението. Страхът й отстъпи място на спокойствието. Силата на Джем беше разклатена. Подскачайки, слезе по стълбите. Радостта й продължи, докато си иде вкъщи, но приближавайки вратата на Джем, мравунякът в слабините й се размърда и мравките с огнените си крачета запъплиха по цялото й тяло. От вълнението и възбудата думите на Еркан позагубиха сила.

Джем имаше странно влияние върху Айдан. Желанието да го вижда, чува, докосва, я караше да гледа с безразличие и пренебрежение към всички останали. И този ден стана така. Докато седяха и говореха в салона, думите на новия директор избледняха и загубиха значение.

В един момент не издържа — с привидно безразличие зададе въпроса, който не й даваше покой:

— Каква работа имаше вчера?

— Събрание на управителния съвет. Трябваше да присъствам.

— О, ти си член на управителния съвет, така ли?

— И защо се учудваш толкова? Или се опитваш да ми кажеш, че не ставам за тази работа? Уверявам те, че се справям прекрасно. Ако видиш останалите, аз ще ти се сторя направо цвете!

— Питам сериозно, от кога си член на управителния съвет?

Джем разбра, че Айдан взима много на сериозно нещата, затова се опита да го обърне на шега:

— Аз така съм се родил, скъпа, като член на съвета… В нашия свят не се става, а се раждаш член на управителния съвет!

— Моля те, говори сериозно. От кога си член на управителния съвет?

— Малко повече от десетина години.

— И не си ми казал…

— И как да ти го кажа? „Здравей, аз съм Джем и съм член на управителния съвет!“ Така ли?

И с думи, и с поведение Джем разклащаше ценностната й система — с лекота превръщаше важните за нея неща в маловажни. Тя дни наред се опитваше да разплита задкулисни интриги, Хасан изпадаше в нервна криза, че не го избраха за директор, Еркан едва успяваше да скрие радостта си от назначението, а Джем беше член на управителен съвет и се шегуваше с това, все едно не беше нищо! Обзе я непреодолимо желание да се люби с него.

— Хайде да отидем оттатък!

Вървяха заедно по коридора. Джем леко я докосна по ръката. Айдан си мислеше за това, което щяха да правят след малко, и за онова, което бяха правили преди, когато видя, че една от вратите, покрай които минаваха, е отворена. Погледна и видя цял куп макети на сгради.

— Това какво е?

Джем побърза да затвори вратата с притеснение, което не беше виждала у него преди:

— Нищо, няма значение.

Айдан спря и отвори вратата, която Джем затвори преди малко.

Странни куполи, наклонени покриви, остри кули, тесни в основата, разширяващи се нагоре небостъргачи, стояха едни до други като пришълци от друг свят. Айдан влезе в стаята и започна да разглежда макетите един по един. До сега не беше виждала подобни сгради. Един от макетите непрекъснато се въртеше около оста си, в един много висок небостъргач течеше водопад, една от сградите приличаше на обърнат обратно чадър, покривът на друга приличаше на мидена черупка, някои покриви се приплъзваха и се отваряха ту от едната, ту от другата страна.

Погледна Джем. Усмихваше се смутено, опрян о рамката на вратата.

— Какво е това?

Темата явно не беше приятна за Джем и затова отговорът му прозвуча малко нервно:

— Макети на сгради.

— И кой ги е правил?

— Кой ще ги прави, Айдан, аз!

— Добре, а ще направиш ли истински по тях?

— Не.

Айдан го гледаше с възхищение. Най-после бе открила една хубава черта в мъжа, с който се любеше.

— И защо няма да направиш?

— Защото ще се срутват…

— Как така ще се срутват?

— Ами така! Покривът слиза на нивото на партера. Това имам предвид, като казвам, че ще се срутят.

— Но те са много хубави! Защо се срутват?

Джем въздъхна. По лицето му бяха изписани срам и притеснение едновременно. Никак не му харесваше, че Айдан го видя такъв.

— Защото не издържат на законите на статиката, затова… Може да са красиви, но не са реални. Или за построяването им трябват толкова много пари, че не си струва.

Айдан седна на пода между макетите.

— Но искаш да ги направиш, нали?

— Добре би било, ако ги направя…

— Никога не си ми споменавал, че имаш такива желания… Изобщо не предполагах такова нещо…

Джем нищо не каза.

— Не обичаш да споделяш, нали? Любиш се с мен, споделяш греха ми, пазиш тайната ми, но до ден-днешен не изпита нужда да споделиш плановете си, мечтите си… Ако вратата не беше отворена, никога нямаше да разбера това.

— Не е нещо, което си струва да знаеш, скъпа. Хайде, ела да отидем оттатък.

— От кога се занимаваш с това?

Раздразнението му не убягна на Айдан.

— Много отдавна.

— Баща ти знае ли?

— Не!

— Кой знае?

— Никой.

— До сега в живота ти никога ли не е имало човек, когото да обичаш толкова, че да споделиш с него мечтите си? Никога ли не си обичал истински жена?

— Е, сега с психоанализа ли започваме — изропта Джем. Наведе се и хвана Айдан за ръцете и й помогна да стане. — Хайде, ела! Има много по-приятни и интересни неща от психоанализата, уверявам те.

Айдан дълго, дълго гледа Джем в очите, после каза:

— Понякога много искам да разбера какво си мислиш, но не мога…

— Защото не е нещо, което може да бъде разбрано, скъпа…

Излязоха от стаята и затвориха вратата зад себе си. Джем си възвърна спокойствието. Гласът му прозвуча лек и подканващ, както преди:

— Хайде, ела…

Влизайки в спалнята, Айдан едва сдържаше радостта си:

— Аз ли съм единствената жена, която е видяла това?

— Ти… ти си тази щастливка, избрана от Бога, да види сградите, които няма да бъдат построени, защото ще се срутят.

Преди да започнат да се любят, Айдан хвана главата на Джем, и с обич я притисна до гърдите си — само за миг.

Пушеха цигара в почивката, която си дадоха. Неочаквано Айдан рече:

— Халюк заминава за два дни в Анкара. Ще оставя Селин при майка ми. Ела у нас. Искам да се любя с теб в собственото си легло.

XII

След два дни не успяха да се срещнат. На Джем му се отвори работа. Мило и топло, за да не я обиди, се опитваше да й обясни, че не е възможно да се срещнат.

— Няма да мога. Имам работа.

В последно време често отлагаше срещите им, а това за Айдан беше кошмар. Страхуваше се да не го загуби. Винаги, когато й кажеше: „Имам работа“, й се искаше да вика, да крещи, да моли, че и да псува. Вече не можеше да фантазира за бъдещите им срещи, опитваше се да се успокоява със спомените от миналото.

Усещаше, че всеки момент ще го загуби. Предстоящата раздяла витаеше във въздуха. Не можеше да я види или пипне, но я усещаше — гореше я, душеше я, отнемаше силите и желанието й за живот. Опитваше се да разбере защо го губи. Понякога го свързваше с непостоянството на Джем, друг път с егоизма му, но повечето пъти търсеше грешката в себе си.

По времето, когато разбра, че Джем подготвя бягството си, за да не изпадне в нервна криза — да започне да се смее или плаче и да не полудее, започна да си търси занимания, които да отклонят мислите й в друга посока: обсъди проектите с новия директор, въпреки протестите обзаведе отново къщата на дойката си, обиколи всички входове на комплекса и организира кампании за построяването на надлези пред всеки изход, за подмяна на системата за поливане, за смяна на детелината в градината с английски райграс, едва ли не почука на всяка врата в комплекса и се запозна с всички. Тогава, както майка й и каза, беше обладана от някаква „луда енергия“. За да потисне напрежението си, работеше за трима.

Душата й беше като проводник за високо напрежение. Когато отделни жици не се допираха, живееше в напрегната тъмнина, но ненадейно, повееше ли вятър, жиците се докосваха една друга и ставаше късо съединение — изпитваше болка, а лумналата моментна светлина озаряваше всичко наоколо. И тогава виждаше Джем и което беше по-лошо — и всичко, което беше преживяла с него. В такива моменти изпитваше непреодолима тъга по него.

Мъката, болката, мислите й образуваха странна смесица от наранена гордост, изгарящо любопитство „защо и как“, подхранвана от спомените тъга… Правеше всичко, за да се освободи от тях — да бъде стриктна в работата си, да не пренебрегва домашните си задължения — изобщо стремеше се да се привърже здраво към живота на повърхността. Но в миг, представеше ли си, че Джем играе с друга жена някогашните им игри, изпадаше в ярост. Изпитваше дива ревност, която преобръщаше душата й.

Освен това имаше и тяло, което уж не беше свързано с душата, но непрекъснато напомняше за себе си — искаше да усети Джем в себе си. Това не беше „гладът на плътта“. Любеше се с Халюк както преди, получаваше наслада и удоволствие, но това не й стигаше. Докосвания, породени от фантазиите на ума, тръпнеща възбуда, мръсни думички, прошепнати в ухото, безкрайно любене, влудяващи сетивата игрички, за които не можеше да разкаже на никого, се бяха вселили в най-дълбоките, най-тъмните, най-скришните ъгълчета на душата й. Теглеха тялото към себе си и го караха да страда по онази жестока наслада.

Ако беше само „глад на плътта“, беше лесно. Любейки се с някой мъж, щеше да задоволи грубия първичен инстинкт и толкова… Но не беше така. Състоянието й можеше да се сравни с това на човек, изпратен на заточение далеч от родното място — с тъгата по родината, храната, водата й, на когото ситият стомах не достигаше, за да се почувства добре.

Лошото беше, че душата й, свикнала на свръхдоза адреналин, не можеше да бъде задоволена с обикновени удоволствия, които можеше да й предложи любенето с някой мъж. Трябваше да е някой, който да се спусне до дъното и да изкара от там най-дълбоките, най-жестоките, най-дивите, най-върховните наслади. При това да го направи като Джем — без да я плаши, да я поведе в най-страшните, необуздани, свирепи животински страсти и желания и да го направи леко, с усмивка, като на шега. Само тогава можеше да потуши пожара на плътта.

Ако можеше да обуздае и успокои душата си, щеше да залъже и тялото си, но… И най-изтерзаната душа намираше нещо, с което да се залъже — интересен филм, дребен подарък, приятен разговор, амбиции в службата, похвала, и достигаше някакво вътрешно удовлетворение и спокойствие. Но не и тялото, което си имаше своя памет и което нямаше да се успокои, докато не получи желаното.

Айдан стотици пъти се заричаше да не се обажда на Джем, но когато желанието на тялото ставаше болезнено нетърпимо, протягаше ръка към телефона. Отсрещната страна не отговаряше. Звънеше дълго и настойчиво. Страдаше, че остава без отговор. Самото звънене на телефона й доставяше странно удоволствие, сладка болка и тя продължаваше да звъни много пъти дори когато знаеше, че няма да последва отговор.

Сутринта, когато Халюк каза, че му се налага да замине за Анкара, Айдан настръхна. Предчувстваща насладата, всяка фибра на тялото потръпна от възбуда. Желанието беше толкова силно и изгарящо отвътре, че се затрудняваше да си поема въздух.

От една страна, желанието да го докосва и люби, от друга страна, смътната надежда, че ако му напомни за себе си, може да спаси връзката им, я караше да го търси непрекъснато.

Знаеше, че няма да й отговори, но позвъни. Звъннал — незвъннал телефонът — отсрещната страна отговори. Толкова не очакваше това да се случи, че в първия миг се стъписа. Припрените „ало“, „ало“ на Джем й показваха, че всеки момент може да затвори, затова се опита да се съвземе и каза:

— Как си?

Гласът на Джем прозвуча както винаги, топъл и мил:

— Добре съм, ти как си? Домъчня ми за тебе.

Айдан искаше да изглежда спокойна, да не показва обидата и раздразнението си — знаеше, че нападне ли го с думи, това само ще го отегчи, но не успя да се сдържи. Все пак гласът и прозвуча равен:

— Ако когато ти е мъчно, си такъв, не мога да си представя какво правиш, когато не ти е мъчно. Сигурно даваш обява във вестниците „Мъртъв съм, не ме търсете“… Какво става, къде се дяна, да не би изведнъж да се сети, че си член на управителен съвет?

— По-лошо, скъпа, те се сетиха, че съм член на управата.

— Без друго си супер богат, какво ще ги правиш толкова пари?

— Абсолютно права си. И аз казвам на татко: „Защо се съсипваме да печелим пари, които знаем, че не можем да изхарчим?“, но явно той не е на същото мнение… Който е тръгнал напред, не може да се върне назад, нали така се казва…

— Е, успяхте ли да станете още малко по-богати?

— Май успяхме, скъпа… Когато за последно видях баща ми, той се усмихваше, а това означава, че сме станали още малко по-богати! Май повече от сина си, обича парите… Не мислиш ли, че и това е добра тема за размисъл? Момчето, което е нещастно, защото баща му обича парите повече, отколкото обича него.

Айдан не можеше да издържа повече на този разговор. Тя страдаше, а Джем преливаше от настроение и не спираше да се шегува.

— Халюк заминава утре за Анкара.

— Чудесно! Ще можем ли да направим онова, което не успяхме миналия път?

С присъщото си великодушие Джем я избави от неловкото положение. „Ще можем ли да го направим този път?“ Обръщайки изречението по този начин, получи се така, че уж предложението излиза от него.

Думите му й подействаха успокоително. На душата й олекна. И не защото Джем, жонглирайки с думите, я избави от неловкото положение да бъде предлагащата страна — не, в този момент не мислеше за това. Само беше радостна, че ще се срещнат отново.

— Ако наистина желаеш, ще го направим.

— Разбира се, че искам… В колко да дойда?

— В два удобно ли ти е?

— Да…

— Надявам се утре да не ти излезе някакъв забравен ангажимент — събрание или нещо подобно… Провери добре в бележника си, защото ще си освободя ден специално за тебе…

— Не, няма… Реших утре да не печеля пари…

— Добре… Тогава — до утре…

Затвори телефона. Няколко пъти си пое дълбоко дъх. Осъзна, че последните две изречения произнесе доста хладно. Ако някой се опиташе да анализира връзката им само според тях, щеше да реши, че са казани от жена, безкрайно безразлична и отегчена от този мъж, която дори се двоуми дали да се срещне с него.

Страдаше по Джем, мъчно й беше, копнееше да го види, но в момента, в който чу гласа му, в нея се надигна желанието за мъст — да му подири сметка, да го принуди да страда като нея и да го накара да го признае на глас. Не можеше да озапти това си желание. Всеки път се заричаше, че няма да прави така, но когато чуеше гласа му, все едно се превръщаше в друг човек — губеше контрол над себе си, забравяше предишните си решения или не успяваше да им се подчини.

На следващата сутрин времето течеше неимоверно бавно. Като че вълнението и възбудата й бяха застанали на пътя му и не позволяваха на секундите и минутите да се изнизват напред и те, подобно на голям кораб, заклещен в тесен скалист провлак, се промушваха едва-едва, суркайки се, драскайки се, мачкайки се о острите скали.

Вълнуваше се както при първите им срещи. В гърлото й заседна буца. Не чувстваше тялото си — беше изтръпнало и с мъка направляваше движенията си. Един-два пъти закачи и обърна телефона и чашата пред себе си. Нямаше сили да се пресегне и вдигне събореното.

Тялото й, горящо от желание и страст, подобно на огромно разбунтувало се човешко множество се блъскаше във времето и в предметите около себе си. Нетърпението я караше да вижда целия свят като огромна желязна котва, привързана към крака й.

Въпреки раздираната от страсти и вълнения душа, въпреки изтръпналото от очакване и нетърпение тяло, навиците успяваха да вземат връх — продължаваше да разлиства и чете документите пред себе си, разговаряше по телефона и вещо и решително даваше указания на подчинените си. До обяд успя да свърши всичко, което трябваше да свърши до края на деня. До голяма степен организираността й се дължеше на подсъзнателната мисъл, че не бива да остане нищо, което да попречи на срещата й с Джем.

Приключи работата си и набързо излезе от банката. Внимаваше да не се срещне с Хасан, че и на него да дава обяснение защо излиза и къде ще ходи. Всъщност не разбираше защо трябваше да се обяснява с него, но помежду им съществуваше някаква странна връзка, затова Айдан се виждаше принудена да измисля някакви обяснения и за пред него. Ядосваше се сама на себе си и изпитваше отегчение от Хасан.

Нетърпелива се прибра вкъщи и отпрати Хесна ханъм:

— Хайде, стига за днес. Можеш да си вървиш. Главата ме боли, ще си легна малко.

Едва изтрая жената да се приготви. Спусна щорите и се отпусна върху едно от креслата. Пое дълбоко въздух, сякаш от сутринта за пръв път сега вдишваше. Запали цигара. Погледна часовника. Бе успяла да се прибере по-рано, отколкото очакваше. Почувства глад, но бучката в гърлото не й позволяваше да гълта. Въпреки това хапна малко плодове.

Влезе под душа. С една ръка събра косите си и подложи тила си под горещата струя. Обичаше да прави това. Бавно-бавно се обръщаше под шуртящата вода. Струята шибаше тялото й, а тя си мислеше за това, което й предстоеше да изживее след малко.

След банята изсуши косата си, гримира се и застана гола пред отворената врата на гардероба. Запрехвърля роклите една по една. Мислеше какво да облече. Спря се на една широка рокля, която носеше обикновено на морето. Под роклята не облече нищо. Самата дреха не беше прозрачна, не показваше нищо, но създаваше у гледащия усещането, че вижда всичко.

Беше почти готова и се готвеше да отиде в салона, когато на вратата се позвъни.

Никога след това не можа да забрави този момент. Сърцето й биеше толкова бързо, че Айдан се боеше, да не би да се препъне и спре. С огромно усилие на волята отвори вратата.

Когато Джем прекрачи прага, Айдан го хвана за ръката и без да говори, без да му предложи да седне или да пие нещо, го поведе през салона към спалнята. Ако тялото й останеше още няколко минути без докосването на Джем, вероятно щеше да се свлече безчувствена на пода. Разсъблече Джем и както си беше с роклята, се притисна до него. Искаше през дрехата си да усети голотата му. После бързо се съблече.

В леглото дори не прегърна Джем, а веднага сложи ръце върху раменете му и го натисна надолу. Тялото й не можеше да чака повече, искаше много неща наведнъж. Когато лицето на Джем се изгуби между бедрата й, стаята започна да се върти пред погледа й — бързо и още по-бързо, и още по-бързо… Светът, вселената, хората, постепенно оставаха някъде много, много далеч.

Всичко й беше познато: леглото, махагоновия гардероб насреща, огледалото с позлатена рамка, многобройните разноцветни шишенца с парфюми, чуждестранните надписи върху плоските кутии с кремове, малкото кафяво петънце в ъгъла на тавана, спомен от наводнението на съседите през миналата година, смъкнатата на пода завивка, чаршафите, купени от Париж, книгите и английските списания върху нощното шкафче — всичко й беше познато… Познаваше ги заедно с Халюк. Сега обаче в леглото, в което многократно се беше любила с мъжа си, имаше друг мъж — докосваше я, любеше я и това разпалваше възбудата й неимоверно; правеше неща, които Халюк никога не би си позволил да й причини, болеше я, но й беше и хубаво…

Чувстваше се център на света. Стаята, земята, вселената се въртяха около нея.

Докато се любеха, беше изкарала Халюк от стаята и от живота си и на негово място бе сложила Джем. Двамата мъже не подозираха, но докато се любеше, Айдан сменяше местата им. Единият си мислеше, че живее живота си, другият изобщо не подозираше случващото се, но Айдан ги разместваше така, както на нея й се искаше. Любейки се в тази стая, беше взела Джем за свой съпруг. Беше се венчала за него, бяха заживели заедно, без грях. Макар и за кратко, бе подредила живота си, изгладила всички недоразумения, бе се превърнала в богиня и на своя живот, и на този на мъжете си.

Погази светостта на брака в дома, в брачното ложе, в дома, в който всичко я свързваше със семейството, който беше нейна крепост, и изпитваше от това невероятна трепетна наслада. Хем съгрешаваше, хем го правеше зад сигурно прикритие. Тук можеше да се разпорежда с живота си — да изхвърля и приема когото си иска, да гради каквито си иска мечти и планове. Тук тя беше господар, чувстваше се силна.

Не мислеше за греха. Нямаше и чувство за вина. Или бяха толкова малки на фона на останалите й чувства, че не ги забелязваше. За пръв път се люби с Джем, без да се чувства виновна и гузна, в мир и разбирателство със самата себе си. Присъствието на Джем в тази обстановка прекрасно се вписваше в хармонията на душата й. В почивката между любенето стана — чисто гола — и без да се притеснява от голотата си, излезе от собствената си спалня, влезе в собствената си кухня, отвори собствения си хладилник, извади собствените си питиета, напълни собствените си чаши и ги поднесе на собствения си мъж. Състоянието, в което се намираше, я караше да се чувства силна, готова да се опълчи срещу всекиго и всичко — хората, света — да сдъвче и изплюе правилата, нормите им и това умножаваше удоволствието от преживяното в леглото.

Понякога се случва да удариш ръката си някъде — отдръпнал си я, но все още чувстваш удареното. Така се чувстваше Айдан, когато лежеше до Джем през една от почивките между любенето.

— Трябва да дойдеш отново тук — измърка сладострастно.

Джем седна върху коленете си и се наведе над нея:

— Ще дойда една нощ, когато всички у вас спят…

Айдан потръпна като ударена с ток. Гореща, огнена кръв опари жилите й, милиони мравки с огнени крачка плъзнаха по тялото й. Устата й пресъхна. Облиза устни. Съзнанието й се опитваше да каже „не“ на това плашещо предложение, но тялото, жадуващо всеки път за повече и повече емоции, крещеше „да“. Айдан послуша гласа на плътта:

— Преди да дойдеш, ми кажи, за да оставя Селин при майка ми… Когато Селин е тука — не може.

— Ще дойда една нощ през следващата седмица.

Надвечер, когато изпращаше Джем, тялото й беше сито и доволно, но въображението, подкладено от него, беше на ръба на лудостта. Мисълта, че може да направи такова нещо, караше краката й да омекват, ръцете й да треперят. Въображението й раждаше милион и една фантазии.

Беше нетърпелива и неспокойна и неспокойството й беше много по-силно от всичките й останали преживявания.

XIII

Първите дъждове бяха започнали. Кървавият залез, прошарен с жълто и черно, бързо отстъпваше място на дългите черни нощи. В хладната привечер, заедно с възкиселата миризма на гниещи листа, във въздуха се усещаше и една тиха тъга, пропита с мъгла и дъжд и примесена със самота.

Айдан, която подозираше всекиго и всичко в лъжа и позьорство и по тази причина все повече се отдалечаваше от хората — от чувствата, гласовете, желанията, стремежите, оплакванията им, бе станала необичайно чувствителна към гласовете на природата. Един откъснал се от клонката лист, бавно падащ на земята, неочаквано започнал дъжд, лятното синьо на морето, което се сменяше със сиво, продавачът на кестени на ъгъла, кестените, подредени върху дупчената скара — с разпукани кафяви корици, под които прозира златистожълта сърцевина — неща, които нямаха нищо общо нито със спомените, нито с преживяванията й, но които по някакъв необясним начин събуждаха у нея хем преживени някога радостни мигове, хем й напомняха, че беше изоставена. Обикаляше по коридорите на банката, вкъщи, по мокрите улици с вид на отчаян човек, който току-що е научил, че е болен от страшна болест и който слисан и невярващ обикаля с болката си. От една страна, подобно на смъртник, който живее последните си дни, се опитваше да се вкопчи в живота, от друга — презираше и се надсмиваше над всичко, свързано с живота и хората. Само радостите и вълненията, които беше преживяла и които бяха причина за сегашната й мъка, й се струваха значими и истински.

За първи път в живота си беше готова да се откаже от всичко, което имаше. Ако в тези дни Джем се обадеше и кажеше: „Ела да живеем заедно“, беше готова да остави дом, семейство, работа, близки, богатство, пари, мечти, бъдеще. Нито едно от тях не й се струваше значимо колкото Джем. После обаче си мислеше: „Може би, защото не ми се обажда, затова ми се струва така. Може би, ако ми се обади — няма да отида.“

Тези трудни за нея дни съвпаднаха с избора на главен лекар в болницата на Халюк и той се вълнуваше единствено и само от това. Сутрин, вечер единствена тема на разговор беше това. Не забелязваше състоянието на жена си, страданията й, това, че бе готова да го напусне. Айдан се дразнеше и с огромно усилие на волята се опитваше да се сдържи, да не избухне.

Не я свърташе на едно място. На работа ходеше от стая в стая, излизаше често навън да говори с клиентите, вечер не можеше да понася да стои затворена вкъщи и да слуша дертовете на Халюк. За да има причина да не стои затворена вкъщи, измисли да направят зимна градина някъде в комплекса:

— Ще направим и малко кафене в единия ъгъл. Ще се събираме, ще си говорим, който иска, може да сади цветя.

Останалите жени веднага я подкрепиха. Така Айдан почти всяка вечер обикаляше от врата на врата да разяснява на съседите и да търси нови поддръжници. И пак никъде не се задържаше дълго — създаваше организационни комитети, говореше, убеждаваше, но не отиваше при Джем, за да сподели идеята с него. И макар да не беше му казала, знаеше, че по лицето му ще се изпише една мръсна усмивка, защото идеята за зимната градина всъщност целеше да я държи по-далеч от къщи и по-близо до него.

Една вечер, когато се върна от поредната си обиколка из комплекса, Халюк я чакаше в салона. Навън валеше силен дъжд. Влизайки в блока, бе погледнала към прозорците на Джем — светеха. Мислите й бяха заети с това, дали има, или не жена при него. От една страна, се питаше дали е сам, или не е, от друга, беше сигурна, че при него има жена. Толкова много си бе мислила за това, толкова много бе страдала от тази мисъл, че съмнението, подобно на нажежен до червено шиш, ненадейно я жегваше, после се връщаше обратно. След тези неочаквани, моменти съмнения и болки в душата й оставаха големи и дълбоки рани. Погледнато отвън нямаше причина да страда, но подобно на отровен газ съмнението се бе просмукало в живота й.

Можеше да намери думи, действия, любов, които да уталожат съмненията, ревността, болката в душата й, но затова трябваше да знае причината за тях. И понеже не я знаеше — нямаше шанс да бъде утешена. Подобно на сюнгер с огромни пори попиваше всяка капка тъга, дори да не беше свързана с нея, и така болката й непрекъснато нарастваше. Капещите есенни листа, дъждът, дългите нощи, хладните утрини засилваха тъгата й. Към обърканите й мисли и чувства се прибавяха нови — много и различни — в душата й се бе събрало толкова страдание, че дори първоначалната причина за него да бъде премахната, страданието нямаше да изчезне.

И сред цялата мъка и страдание като бляскав меч просветваше образът на Джем. Айдан чакаше, останала без дъх, тръпнеща от възбуда, да изживее отново онази лудост. Само тя можеше да я успокои — поне за малко. Възбудата приличаше на нажежена игла, доближена до окото — виждаше единствено и само нея.

Съблече дъждобрана си. Халюк седеше насреща й.

— Къде беше?

— Събранието продължи малко по-дълго.

Халюк изобщо не чу отговора й. Попита просто така, колкото да каже нещо. Изобщо не го вълнуваше защо е закъсняла.

— След два дни ще избират главен лекар.

— Вероятно ще изберат тебе.

— Няма да ме изберат. Те не искат човек като мене.

— Защо няма да те искат?

Айдан нямаше никакво желание да говори за това, но не искаше да обиди Халюк. Отговаряше с кратки изречения.

— На тях не им трябва честен човек.

— Но кардиологът е честен мъж…

— Той може и да е честен за себе си, но ще си затваря очите за останалите… Нищо няма да им каже… Малко е гъвкав в кръста.

— Халюк, ти самият ми каза, че е честен човек, защо говориш така сега?

Халюк се засрами от думите си, но не беше човек, който признаваше лесно грешката си.

— Ти без друго от началото не искаше да стана главен лекар.

— А ти защо искаш толкова много? Какво ще стане, ако станеше главен лекар? Ще стигнеш звездите ли? По-добър доктор ли ще станеш? Това не е чак толкова важно! В живота има много други важни неща.

— Ти не разбираш…

Айдан подпря брада върху ръката си:

— Всъщност ти не разбираш… Нищо не разбираш…

Халюк можеше и да беше блестящ хирург, голям талант, но беше дилетант в сферата на чувствата. И сега не забелязваше объркаността в душата на Айдан, не разбираше, че е на крачка да я загуби. Живееше с нея, любеше се с нея, обичаше я, но беше нечувствителен към нотките в гласа й, сляп за постъпките й, глух за подтекста в думите й. Това можеше и да се дължи на безкрайното му доверие в Айдан, но от това на нея не й ставаше по-леко. На младата жена й се искаше да изкрещи в лицето му: „Внимавай! Внимавай, защото заради тебе ходя при друг мъж!“, но не го направи.

Всъщност Айдан изцяло обвиняваше Халюк за случващото се, но все пак тя беше тази, която му изневеряваше, и изпитваше вина. Затова, колкото и да беше ядосана, не си позволяваше да вика, както й се иска, или да му каже каквото мисли, и да излее насъбралото се в душата й. Между яда й и този, срещу когото беше насочен, оставаше празнина, която постепенно прерастваше в пропаст.

От една страна го съжаляваше, чувстваше се виновна, милееше за него, а от друга се ядосваше жестоко. Останала по средата между тези противоречиви чувства, душата й се цепеше на две. Никога не можеше да разкрие истинските си чувства пред Халюк, а това засилваше отчуждението между тях. Халюк обаче не го забелязваше.

Айдан се надигна:

— Аз ще си лягам… — но чу гласа на Халюк:

— Ако ти искаше да станеш директор, аз щях да те подкрепя с цялото си сърце…

Отпусна се отново в креслото.

— Халюк, скъпи, знам, че ще ме подкрепиш… Но двамата не сме в равностойно положение. Аз нямам твоя талант… Аз съм от хората, които се нуждаят от него… Ти нямаш нужда от длъжности… Ти си от хората, на които Бог е дал повече, трябва да знаеш това… Дявол да го вземе, защо не съумяваш да се държиш и в живота като бог — така както го правиш в операционната… — Последното изречение Айдан произнесе по-високо. След това с разтреперан глас добави: — Тогава всичко щеше да бъде различно…

Халюк скочи. Втренчено погледна Айдан — като човек, който се опитва да види нещо в далечината:

— Какво значи „щеше да бъде по-различно“?

— Ами така… По-различно…

— Как?

Айдан забеляза притеснението и съмнението, което събуди в душата на Халюк.

— И аз не знам точно.

— Не си ли доволна от живота ни? Какво ни липсва? Имаме прекрасно дете, живеем добре. Какво по-различно искаш?… Не си ли щастлива?

Двамата се спогледаха. С искрена обич и загриженост в гласа Халюк попита:

— Не си ли щастлива, Айдан?

Айдан стана и отиде при него. Обхвана главата му с ръце и я притисна към корема си.

— Щастлива съм.

Халюк повдигна глава. Погледна я:

— Тогава защо плачеш?

Айдан отново притисна главата му към себе си. Не искаше да я види, че плаче.

— Не знам, скъпи… Малко съм напрегната…

— Толкова ли не искаш да стана главен лекар?

Айдан започна да се смее:

— Като дете си… Разбира се, че не съм против да станеш главен лекар. Особено ако това ще те направи щастлив… Не ми обръщай внимание. Дай боже да станеш, но ако не станеш — не съжалявай! Хайде, ела да си лягаме.

На сутринта Айдан се събуди с предчувствието, че Халюк няма да стане главен лекар. Също както преди време предусети, че и Хасан няма да стане директор. И на двамата не им достигаше нещо, за да растат в службата. За себе си знаеше, че като й дойде времето, ще стане директор — имаше в себе си това, което липсваше на двамата мъже. Не знаеше какво точно е „това нещо“, но беше сигурна, че го има.

На работа вече не мислеше нито за Халюк, нито за избора на главен лекар. Мислеше за Джем. Защо не я търси? Последния път му каза, че когато пожелае, може да й се обади, но от Джем — ни вест, ни кост. „Дали пък не си спомням грешно? Да не би да му казах, че аз ще го потърся, и той да чака?“ — мина й през ума.

И искаше, и не искаше да се обади на Джем. Дали щеше да спечели, или не Халюк, нямаше значение, но за него това бяха важни дни, така че не й се искаше Джем да дойде точно сега. Въпреки това развълнувано подскачаше при всяко позвъняване на телефона.

Толкова се беше изморила от дилемата в себе си, че всяко нещо събуждаше все повече чувства и копнежи, които безмилостно си противоречаха едни на други. Въпреки емоционалната си обърканост продължаваше да върши работата си прецизно и стриктно, както преди, но се боеше да не пропусне нещо, затова отвори един бележник на бюрото си и започна да си води записки в него. Разбираше, че може да забрави.

В деня на избора помогна на Халюк да се облече, сама завърза вратовръзката му.

— Изглеждаш много елегантен. Този костюм много ти прилича.

Целуна го и го изпрати.

— Желая ти късмет! Надявам се, че ще спечелиш, но ако случайно не те изберат — не си стягай душата — не е толкова важно.

Този ден осъзна, че всъщност искаше Халюк да спечели. При всяко позвъняване на телефона очакваше да чуе неговия глас. Беше сигурна, че ако го изберат, ще й се обади.

Вечерта приготви вкъщи най-любимите мезета на Халюк. Двете със Селин подредиха масата и седнаха да го чакат.

С влизането на Халюк разбра, че не са го избрали.

Халюк погледна масата, направи опит да се усмихне, но от това лицето му само се сбръчка и каза:

— Не ме избраха…

— Здраве да е… Те губят от това, не ти…

Приспа Селин и се върна на масата. Опитваше се да развесели мъжа си. Често надигаше чашката да се чукнат, говореше му, но Халюк си оставаше потиснат. Не можеше да приеме, че е загубил.

— Защо не ме избраха? Каква е причината всъщност?

— Прекалено добър си за тях.

Загубата като че отрезви Халюк и той не приемаше успокоенията й. Опитваше се да открие причината.

— Не, не загубих, защото съм добър… Нещо не ми достига, нещо ми липсва и за това не ме избраха, но какво…

— Е, хайде, нали ти самият каза, че не им трябва честен човек…

Този път Халюк наистина се засмя:

— Но ти каза, че това не е вярно!

— Защото бях ядосана, затова го казах.

— Видели са някакъв недостатък в мене… Вероятно нещо не ми достига… Не може всички да са се излъгали…

— Завиждат ти…

— Не, не е това… И новият главен лекар е човек на ниво… Не е от завист… Както и да е… Стана така, както ти искаше. Ще се върна отново в операционната. Доколкото разбирам, никой няма да разреши да изляза от там… И защо толкова исках да стана главен лекар? Вероятно, за да ти се харесам…

— Скъпи, аз поначало те харесвам. Много!

— Не ме харесваш, знам… Понякога си мислиш, че съм дете или глупак, но не съм чак толкова глупав, колкото си мислиш… И ти като тях ме харесваш само в операционната. Никой не ме харесва извън операционната… Никой…

От много дълго време насам Айдан за пръв път почувства нещо подобно на любов към мъжа си — искреността, с която сподели пред нея мислите, съмненията си я разчувстваха силно.

— Какво говориш, аз се възхищавам от тебе, прекланям се пред таланта ти.

Халюк й отговори шеговито, но от тона му пролича, че не й вярва:

— Разбира се, прекланяш се, скъпа… Ако ти се случи нещо с мозъка, ще дойдеш при мене… И тези, които не ме избраха, ако имат проблем, ще дойдат при мене… Забелязваш ли обаче, че идват при мене само когато имат проблем с мозъка, но не и ако всичко им е наред…

— Не говори така, та аз се омъжих за тебе…

— Но сега не си много доволна от това… Миналия ден каза, че всичко можеше да бъде по-различно… Искаш някои неща да са по-различни…

Айдан се протегна и хвана ръката на Халюк.

— Защо се ровиш в тези неща сега… Хайде да изгледаме един филм…

— Филм ли искаш?

— Ако искаш, можем да излезем навън. Ще се обадя на майка ми да дойде при Селин, а ние ще отидем някъде.

— Никъде не ми се ходи… Хайде да изгледаме един филм… Но тази вечер да бъде от твоите цветни филми, а?

Намериха някакъв филм по телевизията и седнаха един до друг.

В леглото, макар че Халюк нямаше голямо желание, Айдан му направи някои игрички и успя да го възбуди. Любиха се. Айдан се опитваше да направи всичко Халюк да бъде щастлив. През тази нощ почувстваха помежду си любов, обич, близост, но за да направи мъжа си щастлив, Айдан не можеше да му даде нищо повече от тялото си. Успя да постигне своето. Халюк заспа, щастливо усмихнат.

Следващите дни бяха напрегнати. Халюк беше тъжен и по всичко личеше, че нямаше да му мине скоро. Айдан беше напрегната и изнервена. И двамата бяха затворени в себе си. Разговаряха само в присъствието на Селин, не искаха малкото момиченце да усети напрежението помежду им. Млъкваха, щом детето прекрачеше прага на стаята си. Близостта, която почувстваха помежду си в нощта, когато Халюк не беше избран за главен лекар, не се повтори след това. Онази вечер стояха един срещу друг като два кремъка — удариха се, припламна искра, но не пламна огън — между тях вече нямаше нищо, което да може да се запали.

Всяка вечер Айдан обикаляше из комплекса, а когато се прибираше у дома, гледаше светлината в прозорците на Джем и чакаше да й се обади. Възбудата от предстоящото вълнение, подобно на тройна рибарска кука, украсена с блестящи червени камъни, така се бе забила в душата й, че я теглеше непрекъснато към себе си. Какво ще се случи, как ще се случи — фантазиите й бяха живи и вълнуващи, стягаха гърлото й и я оставяха без дъх.

Най-сетне не издържа и посегна към телефона. Знаеше, че няма да й отговори и от това мъката и болката й ще станат още по-големи, но не можа да се стърпи.

Отговори й още на второто позвъняване. Гласът му прозвуча толкова зарадвано, че Айдан се стъписа:

— Айдан, какво става с тебе? Къде пропадна!

Айдан помълча секунда-две, после каза:

— Нали се разбрахме ти да ми се обадиш.

— Така ли? Аз пък си мислех, че ти ще ми се обадиш!

Айдан си пое дълбоко дъх:

— Измисляш си сега, нали?

Джем обаче не реагира на въпроса й и отговори с шега:

— Добре съм, скъпа. И на мене ми беше мъчно за тебе.

— Ще дойдеш ли, както се бяхме уговорили, или…

— Разбира се, че ще дойда, ти само ми кажи кога.

На Айдан й се искаше да каже „тази вечер“, но успя да се овладее:

— Утре вечер удобно ли ти е?

— Удобно ми е… Знаеш ли, с мъка ще дочакам да стане утре…

— От това, че не се обади, личи колко ще ти е трудно да дочакаш да стане утре… Както и да е… Как да го направим?

— В колко заспива Халюк?

— Сутрин рано има операции, затова си ляга преди дванадесет.

— В колко да дойда?

— Ела в един… Точно в един аз ще отворя вратата…

Айдан не можеше да повярва, че наистина ще направи това, за което се готвеше. Това любене не можеше да се сравни с другите! Много по-различно! И много по-опасно! Ако Халюк се събудеше и я хванеше, няма да може да отрича и измисля оправдания. Тогава щеше да загуби всичко — семейство, бъдеще. Никой, освен тя самата, нямаше да я намери за права, да я защити… Семейството й ще се срамува от нея… Но още докато си мислеше за възможните последствия, предусещаше предстоящото удоволствие — космите на тила й настръхваха, душата й потрепваше в сладостна тръпка, пулсът на сърцето й биеше в слепоочията й. Нетърпението и възбудата бяха толкова силни, че всичко останало й се струваше незначително и маловажно.

Единственият човек, с когото можеше да направи това, беше Джем. Не мислеше, че извършва нещо срамно или грешно. Не изпитваше чувство за вина и знаеше, че единственият, който мисли като нея, беше Джем. Защото и той гледаше на това като на игра с много адреналин и предизвикателства в нея. Не отричаше и не търсеше оправдания за действията и последствията им. Вярваше на Джем. Знаеше, че няма да започне да я укорява или да й се присмива, няма да прехвърли отговорността единствено и само върху нея, няма да я остави сама. Всъщност в тези работи човек никога не можеше да бъде абсолютно сигурен, но Джем беше от малкото изключения, на които можеше да се вярва.

Причината за вълнението тази вечер всъщност беше присъствието на Халюк вкъщи — знаеше, че ще си легне рано, но ако се събуди… Със свито сърце го чакаше да си легне. И когато той каза:

— Аз си лягам, скъпа — умираше от страх да не се издаде неочаквано за самата нея гласът й прозвуча спокоен:

Добре, скъпи, лягай, и аз ще дойда след малко…

Веднага щом Халюк излезе от салона, започна да мисли какво да облече. Първо се спря на една къса, тънка нощница, но после се отказа — по-добре дебелата, която обличаше в студени нощи — тя повече щеше да й напомня, че е вкъщи и че Халюк спи в другата стая.

В един без нещо тихичко отиде до спалнята — Халюк спеше. Дръпна вратата, но не я затвори напълно — остави малък процеп — ако Халюк се събуди, да не се усъмни случайно. Изгаси всички лампи вкъщи.

Точно в един часа на пръсти доближи вратата и я отвори. Чу асансьорът да спира на горния етаж. Джем бе слязъл един етаж по-горе, без да включва осветлението на стълбите. Дочу леките му стъпки и отвори вратата. В тъмното не можеше да различи лицето му — стоеше пред нея като черна сянка.

Хвана Джем за ръката.

Сърцето й блъскаше лудо в гърдите й. Ударите му като тежък чук се стоварваха върху всяка част на тялото й.

Още сутринта беше решила къде ще го направят.

Дръпна ръката на Джем и го поведе към малка стаичка до кухнята. Тук, заедно със старите абажури и легени за бельо, се намираше и масата за гладене. До нея имаше тесен, нисък миндер, на който почти никой не сядаше — оставяха легените с бельо върху него.

В стаичката беше тъмно. Предметите изглеждаха като черна безформена маса. Усещаше се леко миризмата на влажно пране.

Седна върху миндера. Повдигна нощницата си нагоре. Джем също не се съблече, а само разкопча панталона си и го смъкна до кокалчетата си. Отпусна се на колене върху миндера.

В тъмната стая бедрата и коремът на Айдан блестяха като матов седеф. Джем прекара ръце под тях и ги повдигна. Твърдостта, която очакваше, първо се допря в слабините й, сякаш търсеше пътя, после я усети в себе си. Повдигна се на лакти и се дръпна леко назад. Докато Джем плавно се плъзгаше напред-назад, от една страна слушаха собственото учестено дишане, от друга — гласовете вкъщи.

Примираше от страх. Боеше се, че сърцето й няма да издържи и ще се пръсне. Усещаше как тялото й се разпада на огнени атоми, които чезнеха в пространството. Извършваше най-големия грах в живота си, но в името на върховната наслада, която изпитваше, си го прощаваше. Нещо повече! Беше готова да жертва всичко в името на това неописуемо удоволствие и трепет!

Такава възбуда, такава наслада Айдан не беше преживяла никога до сега. От една страна я гореше огън — като в ада, от друга я връхлитаха студени вълни — като докосване на арктически ледове. Тялото й се тресеше като в транс, боеше се, че ще изгуби съзнание.

Любенето, ако изобщо можеше да се нарече любене, продължи по-малко от минута.

Но през това най-кратко любене в живота си, Айдан изживя най-великия екстаз. За да не вика, хапеше ръката си, летеше към най-дълбоката червена бездна, високо над седмото небе.

Джем стана и без да каже нищо, закопча панталона си.

Отиде си тихо, както бе дошъл.

Айдан погледна в спалнята. Халюк спеше.

Седна и запали цигара.

Тялото й продължаваше да потреперва през определени интервали. От слабините й се изливаше топла течност.

Не вярваше, че го е направила, но не се разкайваше. Напротив, каквато и да беше цената, беше готова да я заплати отново и отново! Нямаше да се откаже!

XIV

Изобщо не предполагаше, че го е запомнила, никога не беше си го спомняла, но сега това изречение изведнъж изплува в съзнанието й. Дни наред се опитваше да разбере от къде и защо беше дошло и не можеше да си отговори. Един тъжен глас нашепваше в ухото й: „Тази година зимата дойде рано.“

В училището, сгушено в зелената горичка, скрито зад обраслите с бръшлян стени, мистър Бойл, учителят й по английски, с типичния си оксфордски акцент, цял час им обясняваше как авторът с това едно-едничко изречение, е описал душевното състояние на героя си. Гледаше симпатичното лице, рано насечено от бръчките, и се опитваше да разбере какво толкова иска да им каже мистър Бойл. Не го разбра. Тя беше математичка. Литературата не беше нейната стихия. Може би беше единствената в класа, която предпочиташе химията пред литературата.

В един разговор Джем се учуди, че не беше чела Балзак — нито една книга.

— И какво четеш? — беше я попитал.

— Английски приключенски романи — гласеше отговорът й.

Тогава Джем се бе пошегувал с нея:

— Като си толкова невежа, как ще харчиш парите, които печелиш?

— Какво общо има едното с другото?

— Много общо има, моето момиче — Джем се опитваше да говори като възрастен мъж — За да се спечелят пари, не е необходима култура, даже невежеството понякога може да се окаже облекчаващо печалбата обстоятелство. Но за да се харчат, момичето ми, трябва култура.

На Айдан не й хареса, че макар на шега Джем я обвини в невежество. За да се защити, веднага премина в атака:

— Значи, баща ти е невежата, който печели пари, а ти си културният, който ги харчи, така ли?

Джем повдигна рамене:

— Дядо ми, той е бил невежата.

След този разговор Айдан си купи всички произведения на Балзак, но така и не намери време да прочете нито едно от тях.

И сега само един господ знаеше как в главата й изникна изречението на англичанина, влюбен в руската литература, когото кой знае кой вятър беше довял в Истанбул: „Тази година зимата дойде рано.“

Зимата още не беше дошла, но Айдан я усещаше.

Дни наред тежки сиви облаци похлупваха земята. И сутрин, и обед, и надвечер — все беше мрачно. Като че времето бе спряло и бе затворило хората в себе си — като в затвор. Студеният вятър, който прогонваше минувачите от улиците, пожълтелите листа, които трепереха по почернелите клони, а после бавно, като самотни смъртници, падаха върху мокрия асфалт и още повече засилваха това усещане. Всичко наоколо навяваше тъга и печал. Мрачното време попиваше всичко в себе си, размазваше границите му и го обричаше на смърт. Всичко й напомняше за края и смъртта.

Дни наред носи в себе си преживяното от онази страхотна нощ. При всеки спомен изпитваше същото вълнение, сърцето й биеше в същия ритъм, тялото й потреперваше. За да може да се отърве от усещането за смъртта и да се смее отново, да изпитва радост, да се освободи от усещането, че е изоставена и самотна, имаше нужда отново и отново да се връща към онази нощ, да преживява отново възбудата и сладострастния трепет.

Както винаги Джем не я търсеше. Не отговаряше, когато му звънеше по телефона. Вечер, прибирайки се у дома, виждаше, че прозорците му светят, и това, заедно с неотговорените телефонни обаждания, я гореше отвътре. Няколко пъти влизаше вкъщи и скришом му звънеше, но въпреки светлината в прозорците, отговор не следваше.

Един ден, в който слънцето успя да пробие облаците, Айдан отново набра номера на Джем. Не вярваше, че ще й отговори, но… чу гласа му отсреща.

Айдан, както винаги, без да го назовава по име, каза:

— Здравей.

Отсрещната страна замълча за миг, май се мъчеше да познае гласа.

— Като че си забравил гласа ми… Е, да, естествено е — от толкова време не сме се чували.

Джем, както винаги, заговори любезно, но гласът му й прозвуча чужд.

— Извинявай, скъпа, нещо съм разсеян, не можах да те позная веднага…

Изпитваше толкова неудържимо желание да се срещне отново с Джем, че започна гневно да му се кара:

— Ти не искаш ли да се срещаш повече с мене? Ако е така, няма какво да говорим, кажи направо и да приключваме с това.

— Как може да говориш така. Какво значи не искам. Разбира се, че искам, но имам доста работа напоследък…

— За бога, Джем, каква работа може да имаш ти… Ако го беше казал баща ти — както и да е, но от твоята уста звучи някак странно… Ти си културният, който просто харчи пари…

— Ти сърдита ли си ми? Защо говориш така?

— Не. Само си мисля, че нежеланието ти да се срещаш с една жена, която те е приемала в дома си, показва, че и ти си мръсник, както всички останали мъже… Ти можеш да правиш каквото си искаш, но тази, която трябва да е презряна и унизена, е жената, така ли?

Всъщност Айдан не вярваше на думите си, но толкова много страдаше по Джем, че искаше да го накара и той да страда — и него да го заболи.

Гласът на Джем прозвуча спокойно:

— Не говори така, знаеш, че не е вярно. — После в тона му се почувства разпаленост: — В най-скоро време искам да повторим онази вечер… Беше невероятно… Незабравимо… Върховно… И ако презирам някого, то далеч не са жените като тебе, които го правят, а онези, които не могат да го направят… От това, което ми каза, разбирам, че всъщност ти си ме забравила… — После с нескрито предизвикателство в думите продължи: — Но аз ще намеря начин да ти напомня за себе си… И тогава ще видиш искам ли, или не искам да се срещаме…

Ако Айдан беше замълчала в този момент, може би всичко щеше да продължи както преди — щяха да продължат да се срещат, защото в гласа на Джем се долавяше желание. Но… Айдан се предаде в плен на мъката и обидата, събирана през последните дни, и продължи да напада. А може би, доловила желанието на Джем, се почувства силна и реши да се поглези:

— Ти нищо не искаш… Не можеш да искаш… Животът ти е като макетите, които правиш — красиви, но нереални, измислени… Подобно на тях и животът ти е само една илюзия, която се срива под напора на действителността. Или най-малкото — страхуваш се, че всичко истинско в живота ти също може да се срути, затова бягаш…

Отсрещната страна дълго мълча. После с леден глас произнесе една-едничка сричка:

— Ооо…

Разбрала, че е отишла доста далеч, Айдан се опита да замаже положението, да се извини. С престорена веселост отговори:

— Много са хубави, както всичко, което преживях с тебе… Само дето понякога бягаш от действителността и това ме натъжава…

Още не беше свършила, а вече съжаляваше за думите си. Знаеше, че нищо няма да променят, точно обратното — ще обидят и засегнат дълбоко Джем, ще го отдалечат още повече от нея… Предчувстваше, че с едничката кратка сричка, която Джем произнесе преди малко, връзката им приключи. В този момент колкото бе ядосана на Джем, също толкова бе ядосана и на себе си.

Не можа да разбере кое сложи край на връзката им — разглезеността на Джем ли, или нейният гняв? Не го разбра и никога нямаше да го разбере… Все се питаше как ли щеше да продължи животът й, ако не беше произнесла онова изречение.

— Както и да е, Айдан… Налага ми се да изляза… Ще се видим някой път. Приятен ден.

След като затвори телефона, вече знаеше, че никога повече нямаше да се люби с Джем, никога повече нямаше да изживее онзи екстаз… Някъде дълбоко в душата й се таеше надеждица, но разумът й нашепваше, че е напразна.

Една завеса се беше вдигнала в театъра на живота й и зад нея Айдан бе надзърнала в друг невероятен, вълшебен свят — радости, които се изживяваха на тъмно, влудяващи страсти, изгарящи желания, граничещи с божественото любене… Бе повярвала, че завинаги ще остане в този свят, но сега разбираше, че е загубила пътеводителя, който я бе завел в него…

Чувстваше се жалка — като богиня, захвърлена в калната земя на смъртните. Старият й живот, приятелите, познатите й, които никога не бяха обитавали върховете на боговете, будеха у нея съжаление и пренебрежение — все повече се отделяше от тях, но не можеше да се върне отново във висините. Беше наказана за грешката си.

Вече нямаше място, което да я приюти, рамо, на което да се прислони, приятел в играта, който да й напомня, че е жива.

Беше самотна. Като среднощен пътник в непознат град. И най-близките й хора й се струваха далечни и чужди.

Небето продължаваше да бъде забулено в облаци, а земята — като в сянка. Дни наред обикаля сама в това застинало време. Уж всичко си беше същото — ходеше на работа, връщаше се, надвечер обикаляше из комплекса, срещаше се, разговаряше във връзка с проектите, но не беше. Душата й беше мъртва. Знаеше, че това ще продължи — нищо нямаше да й донесе удовлетворение и радост.

Искаше да излезе от полумрака, да съживи душата си, да се отърве от самотата. Затова се вглеждаше в мъжете наоколо: „дали този може да ме изведе отново към върховете на боговете“, усилено търсеше искрата, от която ще се разпали огънят. Някои от сетивата й се бяха притъпили, други — обратно — изострили до краен предел. Видеше ли мъж, първата й мисъл беше коя игра и до кога може да играе с него. Отгатваше думите им преди още да са ги изрекли. И това не беше в резултат на някакъв анализ на думите и жестовете им. Не! Предчувстваше го с интуицията на хората с изострена чувствителност. По този въпрос нямаше мъж, който да може да я излъже. Абсолютно! Сякаш Джем, изоставяйки я, освен мъка й беше предал и някаква изключителна способност да разгадава мъжете.

Но способността да „прочита“ мъжката част на човечеството, не й помагаше. Не можеше да открие този, който да й даде жадуваното преживяване. Не проумяваше защо насреща й не излизаше мъж, който подобно на Джем да прозре лудостта и смелостта й и да ги изкара на бял свят. След много мислене стигна до извода, че всъщност тези качества се срещат по-често и са по-силни у жените. „Ролята на Джем е била по-лесна“ — помисли си и му се ядоса още повече.

Денят беше хладен и дъждовен. Прибра се капнала от работа. Реши да не ходи никъде, да си остане вкъщи. Мълчанието на Халюк обаче я изнервяше и натоварваше още повече, затова промени решението си:

— Аз излизам. Трябва да говоря нещо за зимната градина.

В съседната сграда на втория етаж се беше нанесло едно младо семейство. Момиченцето — слабичко, усмихнато, чурулика като птичка, шегува се със себе си, с мъжа си, с останалите — разсмива всички. И Айдан се смееше, като я слушаше. Младата жена се интересуваше живо и от зимната градина. Реши да отиде у тях.

Момичето я прие усмихнато. Мъжът й гледаше телевизия в салона, а те отидоха в съседната стая да пият кафе с коняк.

— Дали да не поръчаме на архитекта от вашия блок да построи зимната градина? Вчера го срещнах. Не е красавец, но много стилен — изчурулика младата жена.

Айдан се изчерви.

— Май бил нещо зает напоследък… Фирмата му работела по някакви големи поръчки или нещо подобно… Ще се наложи да потърсим друг…

Когато момичето заговори за Джем, почувства се смазана. Опита се да не го покаже, но повече не можеше да стои тука.

— Аз да си ходя вече — каза и стана.

— Защо бързаш, имам да ти разказвам страхотни клюки!

— Друг път… Сега трябва да си вървя, че Халюк ме чака.

Тръгнаха към вратата и тъкмо да отвори, телефонът звънна.

— Един момент — каза момичето и се върна.

Айдан, пристъпвайки от крак на крак, чакаше. Хвърли поглед наоколо. Точно до вратата, върху малка орехова масичка с високи крака, стоеше мъничък сребърен пепелник.

И в този момент се случи нещо, което никога нямаше да забрави.

Причерня й пред очите, ушите й заглъхнаха. Не виждаше и не чуваше нищо. Само един плътен сноп бяла светлина, какъвто бе видяла по време на раждането, разцепи мрака и освети сребърния пепелник. Обзе я вълнение точно както когато Джем й отваряше вратата. Сърцето й заблъска лудо, гърлото й пресъхна, по тялото й се разливаха ту горещи, ту ледени вълни. Ръцете и краката й изтръпнаха, не ги чувстваше, боеше се, че ще припадне.

Без да се замисли, все едно някой друг движеше ръката й, пресегна се, взе пепелника и го пъхна в джоба на шлифера си.

После се обърна и извика навътре:

— Аз тръгвам — и без да дочака домакинята, излезе.

Не помнеше как слезе по стълбите. Черната пелена все още беше пред очите й. Намери се на улицата.

Студеният въздух докосна лицето й. Едва сега успя да се огледа наоколо. Трепереше. Сърцето й продължаваше да блъска в гърдите й.

Хвърли пепелника в първата кофа за боклук, която видя.

Когато влезе вкъщи, се почувства изтощена до краен предел. Виеше й се свят, нямаше сили да помръдне ръката си.

Халюк повдигна глава, погледна я и разтревожен скочи на крака:

— Какво ти е? Какво ти стана?

Айдан с мъка размърда устни:

— Нищо ми няма.

— Бледа си. Добре ли си?… Ела, седни тука.

— От студеното е… Уморена съм… Ще си легна…

Изпитваше срам, вина, угризение, както след първото любене с Джем. Няма смелост да погледне мъжа си и детето си в очите. Без да се отбива в стаята на Селин, влезе в спалнята, съблече се набързо и се мушна в леглото.

Това, което направи, до такава степен я беше изтощило — физически и психически, че веднага щом легна — заспа.

Сутринта се събуди в ужасно настроение. Страхуваше се. Очакваше всеки момент младата жена да позвъни на вратата и да започне да крещи, че е откраднала пепелника. После ще се обади в полицията и ще дойдат да я арестуват в банката. Ту я обливаше студена лепкава пот, ту й стана горещо. Лицето й гореше. Изпадна в паника. Беше забравила срама и угризенията от снощи. Сега изпитваше само страх. Опитваше се да се успокои — „няма да тръгне да ме търси за един пепелник, я“, но веднага след това: „а, ако го направи?“

За пръв път днес допусна грешка — обърка сметките, попълни неправилно документите, от разсеяност дори забрави да си води бележки. Пред очите й беше все малкият сребърен пепелник и полицаите, които идват да я задържат.

Цяла седмица не излизаше от къщи. Прибираше се и си лягаше рано. И за Джем не си мислеше. Мислеше единствено и само за откраднатия пепелник и възможните последствия от това. Опитваше се да намери спасение в работата си — отдаде й се изцяло.

След седмица, връщайки се от работа, срещна пред входа момичето.

— Къде се изгубихте? Не идвате вече! — младата жена говореше весело.

— Много съм заета в последно време…

— Ела тази вечер! Ще си поговорим, домъчня ми за тебе!

— Става. Ще намина.

Момичето не беше разбрало нищо! Страховете й се оказаха напразни!

Успокои се, но заедно с изчезването на страха на повърхността изплуваха други чувства, криещи се зад него до сега. Изпитваше срам — ходеше с поглед, забит в земята, избягваше да гледа хората в очите, правеше се, че е замислена за нещо, и не разговаряше. Угризението и чувството за вина, че е направила такова нещо, не й даваха мира. Какво не би дала, само и само да не беше го направила. Но все пак с изчезването на страха, се почувства малко по-спокойна.

След всичките душевни терзания, усещането, че душата й е мъртва, си беше отишло. Върна се отново към живота, но този живот отново щеше да бъде изпълнен със срам и страх. Сякаш, за да се спаси от смъртта, се беше хвърлила в един друг — труден живот.

След седмица определено се чувстваше по-добре. Не издържаше да стои вкъщи с Халюк и с вечните му черно-бели филми, затова започна отново да излиза и да обикаля съседите си. Сега обаче внимаваше да не остава сама. Отидеше ли домакинята в кухнята, и тя тръгваше след нея. Все едно в нея живееха двама души, които се бояха един от друг. Знаеше, че ако единият рече да го направи, другият няма да има сили да го спре, затова се опитваше да премахва условията, които биха улеснили деянието. Вече не си вярваше.

Известно време Айдан продължи да се бори със себе си.

Времето съвсем се застуди. Зимата беше на прага. Отново я обзе меланхолия и усещане за самота. Вече не се сещаше толкова често за Джем. Малкият сребърен пепелник бе заел мястото му. Отново и отново си мислеше за постъпката и онова, което преживя след това. Кълнеше се сама на себе си, че никога, ама никога няма да допусне да го преживее отново.

Намериха архитект, одобриха проекта, но сега започнаха да спорят къде да построят градината. Постепенно Айдан започна да забравя сребърния пепелник. Споменът за него, подобно на стъпки по пясъка, започна да се заличава от съзнанието й. Единственото, което помнеше сега, беше обзелото я вълнение и възбудата, докато го вземаше.

След около две седмици, колкото и да се опитваше да не остава сама, съседката, у която беше, ненадейно стана и излезе от стаята. На малката масичка пред Айдан стоеше синьо-бяла порцеланова статуетка, холандско производство. Още щом жената излезе от стаята, Айдан се почувства като в треска. Ту студените, ту горещи вълни започнаха да я връхлитат отново. Този път обаче нямаше черна пелена пред очите й, нямаше и лъч, който да осветява статуетката.

Протегна се, взе статуетката, извика „Аз си тръгвам“ към домакинята и без да дочака отговор, скокна и излезе. По стълбите се тресеше от страх. Закрачи бързо по улицата. Хвърли фигурката в най-близката кофа за боклук. Трепереща се прибра вкъщи.

Този път страхът й трая много кратко. Беше разбрала, че за такива дребни неща никой няма да извика полиция и да прави скандали. Не гледаше на постъпката си като на кражба, а като на забавление, игра за покачване на адреналина. Не ползваше откраднатото, нямаше никаква полза от него и това още повече засилваше вярата й, че всичко е просто забава, игра… Беше й достатъчно, за да си вярва.

Намерила търсената емоция, създаде свой подземен лунапарк и се беше върнала отново сред богините. Този път сама бе успяла да открие вълнуващо приключение, което другите не познаваха.

Може да се каже, че беше щастлива.

Отново се отдаде на работата си, започна да се шегува с колегите си, лицето й възвърна руменината си. За Джем си спомняше много рядко или изобщо не си спомняше. Само понякога сутрин се събуждаше с усещането, че й липсва, но това беше мимолетна, бързопреминаваща тъга.

Един ден Хасан се отби в стаята й.

— Много си красива днес.

Айдан не можа да се сдържи и се засмя силно на глас. Хасан не разбра какво се криеше зад този смях — помисли, че Айдан се подиграва на думите му. Разсърди се и излезе. Май щеше да й се наложи да го покани на обяд, за да изглади нещата.

Всичко в живота й си дойде на мястото.

Занимаваше се повече с Халюк и Селин. На работа всички се възхищаваха от успехите й. Радостта й се предаваше на околните, дори Халюк, който все още страдаше от загубата си, започна да се усмихва по-често.

Изработи си стратегия за взимането на предметите. Щом прибереше нещо, изчакваше няколко дни, преди да посегне отново. Избираше апартамент, далеч от предишния.

Всеки път, когато го правеше, изпитваше същото трепетно вълнение; всеки път, щом излезеше от вратата, хвърляше взетото в първата кофа за боклук, която видеше, но вече не тичаше, когато слизаше по стълбите, не крачеше бързо по улицата. Напротив, пристъпваше бавно-бавно, изживявайки насладата и вълнението от стореното. Вечерите, когато вземеше предмет, се връщаше весела вкъщи, любеше се страстно с Халюк, че чак го изненадваше.

Имаше си две строго спазвани правила: първото никога не взимаше скъпи вещи, второто — никога не го правеше на работа. Само веднъж наруши правилата. Взе от стаята на директора един инкрустиран нож за отваряне на писма. При това го направи в присъствието на секретарката. Сложи го в джоба си. Това й се стори много по-забавно от останалите. В нейните очи беше просто шега.

В комплекса се заговори, че има крадец. Домашните помощнички си отиваха една след друга, но кражбите продължаваха.

Айдан чуваше тези разговори, понякога участваше в тях. Казваше, че и от нейния дом са изчезвали дребни предмети. Беше й страшно забавно да играе игра, за която останалите изобщо не подозираха. Този път сама си беше съучастник в престъплението. Нямаше нужда от друг, не съществуваше риск да бъде изоставена, нямаше опасност да се окаже сама.

Една вечер, когато се прибираше вкъщи, по навик погледна към прозорците на Джем — светеха. И както винаги, когато светеха, започна да я мъчи любопитство има ли жена при него. Не се реши да провери. Знаеше, че Джем много ще се ядоса, ако го стори.

Тази вечер взе решение да отиде и да види какво става. Вече не се страхуваше от Джем. Искаше да се позабавлява, като види изненадата, изписана на лицето му. Решително натисна копчето за последния етаж. Застана пред вратата и натисна звънеца.

Джем я посрещна спокойно и радостно, без капка изненада, все едно я беше очаквал.

— Ооо, добре дошла! Заповядай, влез!

Айдан влезе и се огледа — нямаше никой.

— Сам ли си?

— Да. Седни за малко.

— Не, няма да сядам, дойдох да те видя само.

— Аз съм добре, ти как си?

Айдан се засмя много спонтанно и искрено и за пръв път забеляза изненада върху лицето на Джем.

— Добре съм аз… Както и да е… Хайде да си вървя.

— И защо бързаш толкова, като лекар на визитация си. „Как сте днес?“ и тръгваш…

— Да, дойдох да видя как си със здравето, видях, че си добре, тръгвам си.

— Какъв ако бях щеше да останеш?

— Може би, ако беше умрял…

— Ако толкова искаш, ще умра…

Айдан се усмихна ехидно, но този път в усмивката й имаше следи от предишната й обида.

— Ох, Джем, ти нито можеш да умреш, нито да живееш…

— Какво, нещо като вампир ли съм според тебе?

— Да, като вампир си, но Аллах ми е свидетел, забавен вампир… Както и да е, аз да си вървя.

Джем не настоя. Двамата тръгнаха към вратата. Джем мина крачка напред, за да й отвори. Тогава Айдан съзря върху двете чекмедженца до вратата една фигурка на Буда от слонова кост. Най-спокойно посегна, взе я и я сложи в джоба си. После целуна Джем и излезе.

Докато взимаше фигурката, изобщо не се развълнува. И не я изхвърли, както останалите вещи. Носеше я винаги със себе си в чантата си като свидетел, който да й помага да повярва в преживяванията си, че не си измисля и фантазира, а го живее наистина. Гледаше симпатичната закръгленка фигурка с шкембенце и си вярваше — тя беше свидетел на живота й.

Дните се нижеха един след друг. Айдан все повече си вярваше. Радваше се на вълнението да живее скрит, невидим за околните, живот, против нормите и правилата. С времето обаче започна да свиква, да й се превръща в навик и емоциите започнаха да намаляват.

За да си върне истински вълнуващите преживявания, вече нямаше нужда да гази правилата на другите, трябваше да погази собствените си правила. Това беше, което щеше да я разтърси из основи — да накара всяка фибра в тялото й да потрепери, да опъне нервите й като струни, да накара сърцето й да тича в галоп, да почувства топката, стягаща гърлото й, да й се завие свят, да отмалее, да се изтощи от емоция. Неусетно се подготвяше да го направи.

Не чака дълго, за да го стори.

На един от горните етажи се нанесе възрастна двойка — изключително неприятни хора, истински егоисти. Непрекъснато правеха кавги: стоките в маркета били много скъпи, колата за отпадъци закъснявала, крещяха през прозорците — поведение, с което хората от комплекса не бяха свикнали. Будеха всеобща неприязън към себе си.

Една вечер Айдан се отби у тях.

Открито показаха, че са изненадани от посещението й, отнесоха се доста студено, но все пак я поканиха вътре:

— Заповядайте, влезте.

Айдан влезе в салона и седна. Не й предложиха почерпка — „каквото ще казваш — казвай и си върви“. Ако беше преди, Айдан и секунда нямаше да остане, но сега се забавляваше с държанието им и нарочно говореше надълго и широко.

Обясняваше им, че от много време планират да построят зимна градина, че ще направят кафене в единия й край, че тези, които са участвали в изграждането й, ще могат да отглеждат цветя по свое желание в нея. Мъжът и жената я слушаха с безразличие.

— Ако желаете, и вие можете да се присъедините.

— И колко се плаща за тази градина?

— По двеста и петдесет лири от апартамент.

— О-о, това са много пари… Без друго много-много не се интересуваме от цветя. Благодарим за предложението, но не смятаме да се присъединим… То кой ли ще дойде да сади цветя там.

— Не обичате ли цветя?

— Обичаме, но не разбираме от отглеждането им…

— Както желаете… Аз да си вървя тогава…

Айдан от опит знаеше, че домакините избързват крачка напред, за да отворят вратата. Дискретно се огледа и забеляза портфейла на мъжа на портмантото до телефона. Пред очите й се спусна черна пелена, почувства забравените от доста време сърцебиене и треска.

Съзнаваше, че е много опасно, но така вълнуващо и страшно, че…

Ако имаше време да помисли, вероятно нямаше да предприеме такова рисковано действие, но отдавна зажаднялото за емоции и адреналин тяло реагира по-бързо от разума. Без да се замисли, посегна към портфейла и го сложи в джоба си.

Не помнеше как излезе от апартамента, как с черната пелена пред очите си слезе по стълбите, нито как излезе от блока. Само помнеше, че хвърли портфейла в контейнера за боклук непосредствено до блока.

Изпитваше смъртен страх.

И имаше защо този път.

XV

На светлината, която идваше отвътре, първо видя блестящите жълти бронзови копчета.

Точно когато отвори вратата, осветлението на стълбите угасна и в мрака се очертаха едрите силуети на двамата полицаи с лъскави копчета на униформите.

Думата страх беше слаба, за да обясни тогавашното й състояние. Не беше страх като на газела, тичаща да се спаси от гонещия я леопард. Беше ужас, много по-дълбок и много по-страшен от този на подсъдим, който е чул потвърждението на смъртната си присъда. Тялото по-бързо от разума прецени, че няма начин да избяга — зави й се свят, стомахът й се сви, аха-аха да повърне; за да не преживее това, което предстоеше, се опитваше да се оттегли от живота и да изчезне; не усещаше тялото си, мозъкът й, сякаш стискан в желязна лапа, се смаляваше и гърчеше.

Преди още да бъде произнесена, чу фразата, позната от филмите:

— Трябва да ни придружите до полицейския участък, госпожо…

Халюк, все още сънен, не разбираше какво става:

— Какво има?

Айдан с последни сили, като пред припадък, успя да каже:

— Полиция…

— Кажете какво има.

— Госпожата трябва да дойде в полицията.

— О, боже, трябва да е някаква грешка!

Подпряна на вратата, Айдан слушаше разговора на мъжа си и полицаите. „Няма грешка“ — знаеше и чакаше съсипана.

— Няма грешка, господине. Срещу Айдан ханъм е постъпило оплакване… Трябва да дойде с нас в полицейското управление.

— Добре тогава, да вървим — ядосано ги погледна Халюк.

Айдан произнесе нещо като „Уфф“.

— Ти закарай Селин при майка ми, да не вижда полицаите, после ще дойдеш в полицейското.

Мозъкът й, който бе престанал да мисли, повтаряше само едно и също: „Селин да не види. Селин да не види.“

Халюк отначало не се съгласи, но като разбра, че Айдан няма да отстъпи, се съгласи.

— Добре, вие отивайте, аз ще дойда веднага след това.

Айдан по навик взе чантата си от закачалката, облече палтото си и бързо излезе, затваряйки вратата след себе си. Искаше да тръгнат преди Селин да излезе от банята и да ги види.

Вървейки към полицейската кола, осъзна какво значи безизходица. Почувства се оплетена в мрежата на огромен паяк, който всеки момент щеше да й изпие кръвта, а нямаше никой, който да й помогне да се измъкне. Нямаше никой, който да попречи да я заведат на разпит в полицията.

Преди да се качи в колата, погледна към прозорците на Джем. Хранеше надежда, че може да го зърне. Кой знае защо, но си мислеше, че единственият човек, който може да я спаси от ситуацията, беше той. Ако я види, ще слезе долу и с вечната си леко подигравателна усмивка ще каже нещо на полицаите, ще се пошегува, ще се обади на някого по телефона и ще я спаси. Молеше се на бога Джем да я види, но пердетата на прозорците му бяха спуснати.

Полицаят учтиво й отвори вратата на колата. И той си мислеше, че може да е станала грешка — такава жена, в такъв комплекс, затова се държеше учтиво.

Пред тъмносивата каменна сграда на полицейското управление имаше някакво знаме.

Прекрачи прага на сградата и с мъка преглътна. Долната част на стените в коридора бяха боядисани в мръсно сиво. Там, където сивото свършваше, беше теглена черна линия, а над нея, чак до тавана, бяха боядисани с някаква тъмножълта боя. На пода до стената стояха наредени червени противопожарни кофи, пълни с пясък; в стъкления шкаф над кофите стоеше брадва с червена дръжка — да се използва в случай на пожар, а също и пожарогасител.

През отворената врата се чуваше тракането на пишеща машина. Един полицай с уморено от безсъние лице питаше нещо човека пред себе си, после записваше казаното на машината. Някъде от дъното на коридора се чуваше странна тупурдия, на Айдан й се стори, че чуваше някой плачливо да моли за нещо.

Вкараха я в една стая. Стаята беше прашна. Миришеше на цигари и пот. В дъното на стаята седеше видимо отегчен полицай. Изгледа Айдан с неодобрение. После, все едно я нямаше, обърна се към полицаите, които я бяха довели.

— Това ли е лицето?

— Да, господине!

Полицаят зад бюрото се обърна отново към Айдан. Посочи й с ръка табуретката пред себе си.

— Седни, да видим сега…

Айдан се отпусна върху столчето като парцал, преминал през зъбчати колела — смазана, разръфана, разкъсана на парчета. Едва когато седна, можа да различи лицата на тъмните силуети, които видя, влизайки в стаята. Възрастните мъж и жена от горните етажи седяха в протритите кожени кресла до стената — доволни, горди и обидени. На отсрещната стена, плътно опрени о нея, стоеше младото семейство от съседния блок и укорително поглеждаха възрастната двойка.

— Как ти беше името, Айдан ли каза? — обърна се полицаят към нея.

С треперещ глас Айдан каза името си.

— Срещу тебе има оплакване… Откраднала си портфейла на господина… Какво ще кажеш?

Преди Айдан да отвори уста, възрастният мъж скочи от мястото си:

— Господин комисар, тази вечер, освен нея никой друг не е идвал у дома. След като тя си отиде, портфейлът ми изчезна. И преди ви казах — и другите съседи се оплакват, че от много време изчезвали разни работи от домовете им.

Искаше им се да видят как Айдан веднага ще бъде осъдена и как ще й надянат белезници. Изглеждаха враждебни и безпощадни. В името на справедливостта бяха загубили всичките си човешки чувства. Говореха бездушно и студено. Айдан почти чуваше как след това ще разказват на останалите: „Господа, който и да е, трябва да си понесе справедливо наказанието си, така мислим ние“.

Полицаят се подразни от постъпката на мъжа:

— Един момент, господине, вас вече ви изслушах. Моля, седнете на мястото си и не ме прекъсвайте. Не може така… Не може всеки да се обажда когато му скимне. Това е разпит…

Мъжът страхливо млъкна.

Айдан седеше с гръб към вратата и ни виждаше, ни чувстваше, че в стаята идваха все нови и нови хора. Стана задушно. Айдан се изпоти.

Агресивността на възрастния мъж вместо да я уплаши, я успокои. Знаеше, че този скандал ще остави следа в живота й, но също така осъзнаваше, че нямат никакво доказателство срещу нея.

Тихо и уморено отговори:

— Нищо не съм взела — и добави — ако искате можете да претърсите дома ми…

Полицаят не се впечатли от думите й:

— Чакай, не бързай… Това е по-сетнешна работа… Ако се наложи, ще го направим… — Наведе се и погледна в листа пред себе си: — Виж сега, когато си влязла, портфейлът бил там, а когато си си отишла — изчезнал… Никой друг не бил влизал… Какво ще кажеш?

— Не знам… Може грешно да си спомня господинът… Аз от къде да знам къде се намира портфейлът му… Може да го е изгубил някъде…

— Но и от други домове са изчезвали неща… Където си ходила, от там са изчезвали… Не е ли странно?

— Не знам…

В този момент в стаята влезе Халюк. Докосна я по рамото.

— Какво става, Айдан?

Полицаят се ядоса:

— Ти пък кой си?

— Съпругът на госпожата…

— Добре, мини седни там. Ако потрябва, ще те питам и тебе.

Полицаят повдигна глава и се обърна към някой в ъгъла:

— От вас какво изчезна?

— Една порцеланова фигурка, господин комисар… Не е нещо важно…

— Тази госпожа ли я взе?

— Не знам, господине… Нали ви казах, не е нещо важно… Ние не се оплакваме…

Полицаят попита всеки от присъстващите, един по един, какво е изчезнало от дома му. Всички отговаряха засрамено, с наведени глави и думите им бяха почти едни и същи:

— Не е нещо важно, господин комисар… Ние не се оплакваме… Не знаем кой го е взел…

Всъщност Айдан разбра накъде отива работата — всеки от присъстващите знаеше истината, но я съжаляваха и не искаха да кажат. Тяхното съжаление обаче я дразнеше и при всеки отговор тя изправяше глава и гледаше говорещите право в очите.

Душата й беше опразнена. Чувствата й се бяха притъпили и свили някъде дълбоко в нея. Нямаше болка, съжаление, разкаяние, срам. Само гняв и желание за мъст.

Неочаквано на един стол до вратата зърна Джем. По лицето му беше изписано съжаление. Айдан вярваше, че единствен той разбира причината за случилото се и че й съчувстваше искрено.

За пръв път под студената флуоресцентна светлина във вмирисаната, боядисана в сиво стая на полицейското, Джем осъзна пагубните последствия, до които бе довела започнатата от него уж забавна игра. Виждаше цялата гола истина и страдаше, съжаляваше, разкайваше се. Никога не бе допускал, че някой може да приеме толкова сериозно една такава игра, че играта може да събуди у някого толкова силни и дълбоки чувства, които, подобно на силен земен трус, да разтърсят душата му. Мислеше си какво би могъл да направи, за да облекчи болката, която предполагаше, че изпитва Айдан. За миг си помисли, че ако трябва, ще я пази до края на живота си. Съзнаваше, че той стои в основата на нещата и не смяташе, че е човек, който може да обърне гръб на последствията. Ако Айдан успееше да се измъкне, вероятно никога повече нямаше да се срещнат, но не успееше ли, щеше да застане зад нея до край. В този ред на мисли през ума му мина още нещо — дано на Айдан да й се размине, че заедно с това и той да се освободи от чувството си за отговорност и вина.

Комисарят питаше всички един по един. Най-сетне стигна до Джем. Със сините си джинси и стара риза над тях се отличаваше от останалите.

— На тебе какво ти се изгуби?

Айдан погледна Джем право в очите. После бавно, за да привлече вниманието му, отвори чантата си, уж да вземе нещо от нея. В чантата лежеше фигурката от слонова кост на Буда. Погледна отново Джем в очите, после сведе поглед към чантата си. Джем проследи погледа й и видя фигурката. Не можа да се сдържи и противно на потискащата обстановка в стаята, се засмя.

— Защо се смееш? — попита го комисарят.

Джем погледна полицая.

— Не се смея… Пък и да се смея, не смятам, че е забранено… Докарахте ме рано-рано тука и сега ме питате за щяло и нещяло.

Полицаят не познаваше Джем, но по увереността, наглостта и високомерието в него предположи, че не е кой да е, затова отговори:

— Разбира се, че не е забранено да се смеете, но все пак тук е полицейско управление и се води разпит.

— Както и да е… — отегчено каза Джем. — Млъкна за миг, погледна Айдан, после фигурката в чантата — всичко му се стори игра. Усмихна се отново: — Освен това аз познавам Айдан ханъм от много време. Заедно с нея работихме по много проекти в комплекса и на мене и през ум не ми е минавало, че тя може да направи подобно нещо.

Айдан погледна отново Джем. Докато той говореше, по лицето й — бледо и безизразно, не потрепна и мускулче. Погледът й беше празен. Никой не можеше да предположи какво си мисли.

Полицаят се ядоса:

— Е, като нямате оплаквания, защо сте тука тогава?

Из стаята премина ропот: „Защото ни повикахте“.

Полицаят прокара ръка в косите си, погледна листите пред себе си и се опита да прецени как да постъпи. Обърна се към възрастния мъж:

— Освен вас, никой друг не се оплака от госпожата, пък и няма никакви доказателства, че тя е взела портфейла ви… ако искате, да направим протокол, но нищо няма да излезе от тази работа, само дето ще ни загубите времето… Ако имате някакво доказателство, аз ще направя протокол и ще го изпратя по каналния ред…

— Господин комисар, нали ви казах, че портфейлът ми изчезна, когато тази жена си замина… Друг не е идвал вкъщи…

— Добре, но нямате никакви доказателства, господине… А, ако сте изгубили портфейла си някъде, ако е паднал някъде, без да забележите? Как може без доказателства, само доверявайки се на думите ви, да отворим дело… И прокурорът ще ни пита за доказателства. Имате ли доказателства?

Възрастният мъж се намръщи.

— Какво друго доказателство да имам — тя дойде, а после портфейлът ми изчезна…

Халюк не можеше да се сдържа повече и с треперещ от раздразнение глас, се обърна към мъжа:

— Как е възможно така с лека ръка да обвинявате! Кой ви дава право, господине, без доказателства да петните така! Колко пари имахте в портфейла си, кажете, да ви ги дам, ако това ви е проблемът… Опитвате се отнякъде да избиете загубените си пари… Как може да си играете така с човешкия живот!

Айдан извърна безизразно лице към мъжа си. Май Халюк беше единственият в тази стая, който не разбираше какво става. Както и да е… Това не я интересуваше сега. Беше далеч и от случващото се, и от присъстващите в стаята… Нищо не можеше да докосне душата й.

— Я по-тихо, я по-тихо, господа. Това да не ви е пазар тука! Тука е държавно учреждение! Не може всеки да говори, когато му скимне! — Полицаят се обърна отново към възрастния мъж: — Вие какво ще кажете… Поддържате ли жалбата си? Вижте, никой, освен вас не се жалва…

Мъжът, недоволен, че нещата се обърнаха така, промърмори:

— По дяволите! Без друго в тази страна всички виновни се оправдават… Ако останалите не се жалват, и аз не се жалвам… Аллах да я накаже…

Всички се изнизаха от стаята и тихо, без да говорят, чувствайки се съучастници в обща вина, се разотидоха.

До вкъщи мълчаха. Халюк нищо не каза. Айдан гледаше през прозореца на колата. Без да изпитва болка, мислеше за живота си — бъдещето, надеждите, плановете й — всичко си отиде… Не можаха да я хванат, не я осъдиха, не я вкараха в затвора, но така или иначе слухът, че са я обвинили в кражба на пари, щеше да стигне в службата й. Такива работи бързо се разчуваха, а може и вече да се е разчуло… Даде им коз да не й вярват в бъдеще.

Влязоха вкъщи и макар да беше сутрин, Халюк си наля уиски.

— Ти искаш ли?

— Не, благодаря…

— Гаден мръсник, как без да му мигне окото се опита да те наклепа… Дяволът ми вика: „Иди при него и му виж сметката на мръсника.“

Айдан запали цигара:

— А, ако е вярно, това, което казва…

Лицето на Халюк побеля като платно. На лицето му се изписа изненада и недоверие, подобно на командир, който по време на война е застигнат от куршум, както си седи в собствения си щаб.

— Какво говориш, Айдан…

Айдан смукна дълбоко дима от цигарата си. После, без да бърза, я остави в пепелника пред себе си. Следващите й думи щяха да разрушат последната останала здрава, или изглеждаща здрава, част от живота й. Подобно на дърво, обхванато от пламъците, щеше да се превърне в пепел, но не й пукаше. Подобно на хората, които бяха загубили много по-важни неща в живота си, й беше все едно дали ще притежава останалото. Беше я обзело странно желание да стигне до дъното — там, откъдето нямаше по-надолу.

Това не беше единственото й чувство в този момент.

Неясно защо, но искаше да си отмъсти на Халюк. Гледаше изненаданото му и объркано лице и заедно с пренебрежението към него, че нищо не знае и не разбира, изпитваше и желание за близост. Двете чувства се боричкаха в нея и тя се опитваше да разбере кое ще излезе по-силно. Знаеше, че Халюк мрази да бъде подценяван и пренебрегван, и ако замълчеше сега, можеше да спаси брака си, но също така знаеше, че един живот, в който Халюк не знае истината ще я подтикне към търсене на нови приключения.

Беше наясно, че в този момент е готова да загуби всичко — не проговори ли сега, никога нямаше да го направи.

Пое дълбоко въздух като плувец, готвещ се да се гмурне в дълбокото.

— Мъжът каза истината…

— Ти ли открадна портфейла на мъжа?!

— Да.

— И какво направи с него?

— Хвърлих го в боклука.

Халюк покри лицето си с ръце. Почти простена:

— Господи!… И защо го взе, Айдан? Пари ли ти трябваха?

— Разбира се, че не…

— Тогава защо?

— Има много неща, които ти не знаеш, Халюк…

Халюк разхлаби възела на вратовръзката си. Стана му ясно, че е изправен пред още по-голямо нещастие. Айдан се уплаши, че може да го доведе до нервна криза.

— Добре ли си?

— Добре съм… И какво е това, което не знам?

— Наистина ли искаш да научиш?

— Кажи каквото ще казваш! — Халюк изкрещя.

Забила поглед в стената насреща, с равен и безчувствен глас, Айдан разказа от игла до конец всичко — как се запознали с Джем, как се срещали, как след това той се дистанцирал, как отчаяна започнала да краде дребни вещи от съседите… Само две неща премълча — че се е любила с Джем, докато е говорила по телефона с него и че го е довела у дома, когато той е бил вкъщи…

Млъкна и погледна Халюк. Закрил ръцете си с ръце, Халюк плачеше.

— Защо, Айдан? Защо направи всичко това? Боже!… А аз толкова те обичах… Защо го направи…

Айдан стана. От вътре й идваше да каже като жената от черно-белия скандинавски филм: „Много е късно да плачеш“, но се сдържа и с хладнокръвна решителност рече:

— Ти помисли и разбери защо, Халюк…

Ако Айдан бе започнала да се защитава и оправдава, може би бракът им щеше да свърши до тук. Може би Халюк, без да я изслуша, щеше да стане и да хлопне вратата зад гърба си. Но Айдан не го направи. Хладнокръвието й издаваше сила и показваше, че е готова да се опълчи срещу всичко. Това изненада и обърка Халюк. В този момент се почувства още по-привързан към нея. А също — виновен и съкрушен.

Този ден и двамата не отидоха на работа.

И нищо не ядоха.

До вечерта Халюк я разпитва за всичко до най-малките подробности. Айдан отговаряше отегчено. От време на време Халюк плака, от време на време повтаря „А аз толкова те обичах“, друг път безсилен в яда си, крещя: „Как може да си позволиш да постъпваш като евтина курва, ти, която… Този мъж сигурно ни се подиграва сега…“.

Айдан не се развълнува нито от думите му, нито от чувствата му. Само палеше цигара след цигара и отговаряше с равен глас.

Не остана нищо за разказване, но Халюк не преставаше да пита. Понякога за подробности, които му се забиваха като нож в сърцето. Гореше го дива ревност. Питаше, искаше болката да изпепели душата му до край. В същото време се опитваше да намери утеха в думите на Айдан.

До полунощ продължиха така. Само веднъж Айдан се обади на майка си: „Селин да остане при тебе тази вечер.“ Не се сещаха да запалят лампата, така си стояха двамата на тъмно. Или не искаха да се погледнат един друг. Говореха в тъмното.

Към полунощ Айдан стана:

— Аз си лягам… Страшно се изморих и умирам от глад.

Халюк недоумяваше как може да каже, че е гладна.

— Ти ще дойдеш ли — обърна се от вратата към Халюк.

— Ти лягай… Аз ще поседя още малко…

Айдан си легна и уморена заспа. Като хората, които бяха загубили всичко и не подозираха какво още им предстои да загубят, мислеше си, че се е спасила — беше й олекнало. Опитвайки се да се освободи от спомена за кражбите, полицията, страха, ги избутваше някъде в периферията на съзнанието си.

На сутринта завари Халюк в креслото, в което го беше оставила снощи. За една нощ лицето му беше остаряло — пожълтяло и сбръчкано като пергамент, очите му — подути и зачервени от плач.

Айдан го погледна и без да каже нищо, отиде в кухнята. Включи водата за кафе и сложи закуската.

— Ще закусваш ли?

— Не ми се яде.

Халюк очакваше Айдан да се върне в салона, но тя седна на масата и започна да закусва.

Халюк разбра, че няма да се върне, затова отиде в кухнята. Подпря се на вратата.

— Цяла нощ мислих…

Айдан нищо не каза, хранейки се, го чакаше да продължи.

— От дълго време ми предлагат да отида в Измир, в частна клиника в Гюзеляйля… Смятам да приема… Ако ти напуснеш работа… Остани известно време вкъщи… За малко да си по-далеч от тук… После, ако искаш, отново ще се върнем…

— Какво ще стане с училището на Селин?

— И там има добри училища…

— Сигурен ли си, че го искаш?

— Да…

— Ще можеш ли да забравиш?

— Не…

Халюк очакваше Айдан да попита: „А ще простиш ли?“, но тя не попита и той отговори на незададения въпрос:

— И няма да простя…

— И как ще стане тази работа тогава?

— Не знам, но ми се иска да опитаме още веднъж…

— Защо?

— Не знам… Само искам да опитаме още веднъж…

Айдан нищо не каза и Халюк добави:

— Ако ти искаш, разбира се…

Айдан очакваше да загуби всичко и като видя, че някои неща остават, стана неспокойна… Искаше й се да загуби всичко — всичко да свърши, да прекъсне от корен старите връзки в живота си, но от друга страна беше уморена, имаше нужда от тихо пристанище…

— Не знам — каза.

Подобно на всички хора, познали изневярата, и Халюк се чувстваше съкрушен. Търсеше начин да излезе от състоянието си. Без да осъзнава, всъщност беше прозрял, че ако връзката им прекъснеше до тук, щеше да си остане победен и смазан за цял живот. Искаше да види отново Айдан до себе си. Защото само жената, която беше отворила раните в душата му, можеше да ги излекува отново. Имаше нужда от нея, докато болката му стихне. Надяваше се да го избави от горчивината, мъката, поражението…

Въпреки че нямаше много опит с жените, подсъзнателно чувстваше, че е невъзможно да намери веднага жена, която да излекува сърдечната рана, която друга му беше отворила. Ще му трябва време, а той не можеше да живее толкова дълго със страданието. Затова се опитваше да спечели отново Айдан. В този момент за него нямаше друг човек, на когото може да се опре, освен Айдан. Чакаше ранилият го да го излекува от раната, болката от която беше толкова непоносима, че замъгляваше и потискаше ревността.

Дълго време щеше да се лашка между чувствата си като лодка в бурно море. Когато болката намалееше, ревността отново щеше да се засили и за да я потисне, болката отново щеше да вземе връх, после ревността отново щеше да се покаже и така… Беше готов да живее в този ад… Защото без Айдан щеше да му е още по-тежко…

Айдан му беше изневерила, беше го предала, беше го ранила право в сърцето, но беше му станала по-близка от всички други предатели. Като стрела, забита в гърба… Опиташе ли се да я извади, болката от това щеше да бъде още по-разкъсваща и непоносима… Засега нямаше сили да понесе тази вторична болка. Предпочиташе да живее със стрелата в гърба.

Опита се да убеди Айдан.

— Добре, ако искаш, да опитаме още малко — каза накрая тя.

Най-малкото — щеше да запази семейството си. В момента, в който помисли, че губи всичко, всъщност видя един мост, който да я свързва с миналото. И макар в този момент всичко да й се струваше безразлично и безсмислено, предчувстваше, че след няколко дни тежестта от загубата на минало и бъдеще щеше да се стовари отгоре й като непосилен товар.

Дни наред Айдан не излезе от къщи. Халюк — напротив, за да забрави болката си, тичаше да урежда всичко — договори се за новата работа, намери жилище в Измир, уреди училището на Селин, организира работите по пренасянето на багажа.

След десет дни апартаментът беше празен, вещите качени в огромните камиони.

Решиха да пътуват до Измир с кола.

За последен път бавно обиколиха празния апартамент. Никой не сподели с другия чувствата, които изпитваше, прощавайки се с него. Всъщност не се прощаваха с апартамента, а със себе си… В момента, в който щяха да излязат от вратата, щяха да изгорят всичките си мостове с миналото. Спомените за хубавите и щастливи дни, които преживяха тук, когато все още бяха заедно, мечтите, надеждите им — всичко щеше да остане в него, за да не се върне никога отново при тях. Щяха да носят в душите си болезнената тъга, която навяваха празните стаи.

Качиха се в колата.

Айдан леко наведе глава и за последен път погледна към прозорците на Джем.

Халюк завъртя ключа. Двигателят заработи. Обърна се и погледна Айдан. Очакваше да види тъга и съжаление по лицето й.

За своя изненада обаче видя една чужда усмивка, която никога преди това не беше виждал върху лицето на жена си. Много искаше да разбере какво се крие зад нея.

Ако беше виждал усмивката, изписана върху лицето на Джем, докато се люби, щеше да я разпознае сега върху лицето на Айдан.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.